Розділ 1

Перекотиполе

Жанна Вакульська

–Усе, мамо, до церкви я більше не піду!

– Це ж чому?

– Щоразу одне й те саме – читайте Біблію та читайте Біблію... Набридло! Тепер це вже не модно. От хлопці книжку про Гаррі Поттера читають – оце клас! Або там про піратів, про скарби різні та битви... А в церкві – тільки й розмови, що про Бога. Нудно!

Тамара Сергіївна на кілька хвилин замислилася, потім підійшла до книжкової шафи й узяла з полиці великий, гарно ілюстрований атлас «Моя планета». Жінка сіла на диван і запросила сина влаштуватися поруч:

– Сергійко, хочу тобі щось показати, – і вона розгорнула книжку на сторінці, де йшлося про степи, а фотографії зображували безкраю рівнину, вкриту буйними травами. – З уроків природознавства ти, напевно, знаєш, що на півдні України є великі степові простори. Колись давно я працювала там в будівельному загоні.

– В якому загоні?

– У будівельному. Під час літніх канікул студенти їздили працювати на різні будівництва, це називалося будзагоном. Але я хотіла тобі розповісти не про це. Мешкали неподалік заповідника Асканія-Нова, тому якось у вихідні ми вирішили з’їздити туди. Екскурсія була захопливою та повчальною. На зворотному шляху всі із задоволенням ділилися враженнями, жартували, співали завзятих студентських пісень. Коли ж проїжджали повз величезний баштан (поле, де ростуть кавуни та дині), ми вирішили зупинитися й попросити кілька кавунів, надто апетитний вигляд вони мали. Баштанник, старий чоловік із мудрими очима та щирою усмішкою, сам вибрав два велетенські кавуни. Потім приніс зі свого куреня буханець чорного хліба. Усе порізав тонкими скибками, розклав на клейонці, розстеленій на траві, й запросив нас до частування.

– Ось чому ти любиш їсти кавуни з чорним хлібом! – здогадався Сергійко.

– Саме так, синку. Надто вже смачним це тоді видалося. Та слухай далі. Студентів двічі запрошувати не треба: ми зручно вмостилися просто на траві й за обидві щоки заходилися наминати нехитре частування. Спочатку було гамірно, всі жартували, сміялися. А потім якось стишилися, смакуючи кавуни з хлібом.

Аж раптом подув невеличкий вітерець, і повз нас із легким шурхотом прокотилися якісь незрозумілі кулі.

– Ой, що це? – вигукнула одна з дівчат.

– Це перекотиполе. Рослина така. Коли вона виростає та висихає, то відривається від кореня. Ось вітер і ганяє її степом, – докладно пояснив старий.

– Яка розумна рослина! Аби не стояти на одному місці й не нудьгувати, знай собі подорожує, світ пізнає, – сказав хтось із нас.

– Авжеж! Такий самий зайда, як і ми, студенти, – підтримав інший, і всі засміялися.

– Ви справді вважаєте, що без кореня жити цікавіше? – хитро примружившись, запитав баштанник.

– Звичайно! Корінь не дає рухатися, а рух – це життя, – авторитетно заявив хтось із хлопців.

– То он як... Отже, доведеться розповісти вам одну казочку. Давно, мабуть, казок не слухали?!

– Хіба ж ми малюки, щоб казки слухати!

– А це й у старості іноді не завадить! Зробіть ласку дідові, я не затримаю вас надовго.

– Добре, послухаємо! – весело погодилися ми.

Старий умостився зручніше й почав розповідати.

...Якось навесні у степу пробилися із землі два паросточки. Були вони дуже схожі між собою – молоді, зелені й цікаві... Не дивно, що паросточки відразу подружилися. Удень, увібравши досхочу із землі корисні речовини, вони спостерігали, як небом пливуть пухнасті хмаринки, й перемовлялися з пташками та жучками, які безперестанно кружляли довкола. А вечорами, милуючись вогненним диском сонця, що ховався за обрій, друзі ділилися враженнями від минулого дня та вигадували плани на майбутнє.

Усе, що було навколо рослин, вони вже добре вивчили. Особливо друзям подобалися комашки та птахи, які прилітали або ж приповзали звідусіль і розповідали дивовижні історії про невідомі далекі краї, про загадкових тварин і людей, які жили десь там, за лінією горизонту. І ці розповіді неабияк хвилювали наших друзів. Вони мріяли, що якось, коли достатньо підростуть, також зможуть побачити цей дивовижний світ. Дні змінювалися днями, і хоча паростки підросли, та для них усе залишалося, як і раніше: те саме сонце, те саме небо, ті самі сусіди.

Якось друзі милувалися далекими спалахами блискавиць, й один із них сказав:

– Як же мені нудно! Щодня одне й те саме, ніякого різноманіття! Ми прив’язані коренем до цього місця, а я хочу жити повним життям: хочу все побачити, все спробувати.

– Що тут вдієш? – промовив приятель.

– Треба відірватися від кореня! – запропонував перший.

– Таке вигадав, – замахав листям його друг. – Без кореня ми засохнемо!

– Ну то й що! Зате я буду вільний! Зможу, нарешті, вирушити куди заманеться й робитиму, що душі завгодно... – заявив бунтівний паросток.

Сказано – зроблено. Вирішивши насолодитися свободою, рослина відірвалася від кореня. Вітер підхопив, і вона великою ажурною кулею покотилася степом. Котилася ця рослина все далі й далі від рідних місць. Люди, проводжаючи зайду поглядом, назвали її «перекотиполе». Нове ім’я рослині дуже сподобалося. «Дивіться всі: це я – перекотиполе! Я куди завгодно кочуся, що завгодно роблю... Свобода!»

Однак насправді котилося перекотиполе не куди хотіло, а куди гнав потужний степовий вітер. Не могло воно ні зупинитися, ні продовжувати рух за власним бажанням, адже не мало сил опиратися вітру. Воно або швидко проносилося повз те, що здавалося цікавим і хотілося роздивитися краще, або, якщо вітер ущухав, днями змушене було лежати десь на дні ями, не маючи можливості перемовитися хоч би з ким. Не могло перекотиполе ні з ким і подружитися. Для товаришування необхідний час, і саме часу цей зайда ніколи не мав: усе котився й котився степом...

Якось увечері висохлий під палючими сонячними променями степ освітила заграва. Потужний вітер підхопив перекотиполе й поніс степом прямісінько туди, де спалахували блискавиці. Раптом одна блискавка вдарила в засохлий терновий кущ, і він спалахнув яскравим іскристим полум’ям. Вітер гнав перекотиполе просто на це багаття. Перекотиполе злякалося: «Не хочу, не хочу! Не треба! Вітре, зупинися! Благаю!»

Та коли це вільний степовий вітер дослухався до якоїсь там рослини?! Якби перекотиполе мало корінь, тоді воно схопилося б за землю та врятувалося. Але кореня не було. Тому вітер щосили жбурнув перекотиполе прямісінько у вогонь, і за мить рослини не стало.

А з іншого паростка виросло дерево з густою кроною. У його гіллі птахи звивали гнізда, а під корою комашки знаходили притулок. Дерево так міцно трималося за землю, що навіть найпотужніший вітер не міг йому зашкодити. Через коріння воно отримувало із землі соки. Виросло дерево таке високе, що вже й саме могло добре роздивитися все, що відбувалося довкола. Воно мало багато друзів – і птахів, і комашок, і веселих квіточок, адже дерево нікуди не поспішало, завжди було на місці й допомагало іншим. А про перекотиполе більше ніхто й не згадував...

Старий ненадовго замовк, а потім додав: «У житті людини завжди повинен бути корінь: рідна земля, народ, сім’я, близькі люди... Корінь – це те, що надає життю сенс, те, що підживлює наші сили».

Тамара Сергіївна ще раз подивилася на сина, який уважно слухав, примостившись на дивані, і продовжила:

– В автобусі на зворотному шляху ми всі сиділи тихо, бо кожен розмірковував над казкою. І зараз час від часу я згадую розповідь старого баштанника. Знаєш, що я зрозуміла? Для християн головним коренем, який утримує від зла й дає поживу для життя, є Слово Боже – Біблія. А церкву я б порівняла з чудовим садом, де кожен має власне призначення, проте де всі одне одному допомагають. Подумай про це, Сергійко.

Над книгою

Степан Загорулько

Сторінками Книги Святої

Мов потоком полину живим

І знайду я у Божому Слові

Шлях до Неба, в Господній дім.

Віднайду те, що дасть наснагу

І що рани здатне зцілить,

Що втамує в дорозі спрагу,

Дасть підтримку у скрутну мить.

Сам до серця мого промовляє

Мій Спаситель і Батько мій.

Я над книгою нижче схиляюсь:

«Вчи, Господь, я навіки Твій!»

Біблія – Слово Боже

Бог дуже хотів, аби ми знали про Нього, що Він створив, як спілкується з людьми. Тому Господь доручив людині, на ім’я Мойсей, записати всі Його слова. Сталося це за три з половиною тисячі років до наших днів.

Мойсей був дуже освіченою людиною, адже він навчався в найкращих учителів Єгипту. За дорученням Господа, Мойсей вивів ізраїльський народ з єгипетського рабства, і разом із ним сорок років змушений був мандрувати пустелею. Там Мойсей спілкувався з Богом так, як ніхто ні до нього, ні після – віч-на-віч.

Господь наказав Мойсею записати все, що Він сказав. Отак з’явилися перші книги Біблії – П’ятикнижжя Мойсея. Саме з них ми дізнаємось, як Господь створив світ, як навів на землю потоп і врятував родину Ноя. Читаємо також про те, як Бог обрав Авраама, як вів Iсака та Якова... I багато іншого, важливого й потрібного для розуміння Бога та Його волі. І саме з П’ятикнижжя Мойсея дізнаємося про Десять заповідей.

Історію Божого народу – Iзраїля – записано до Біблії, бо Господь вирішив саме через цей народ дати світу Спасителя Iсуса Христа.

Упродовж багатьох століть Бог завжди знаходив людей, які любили Його, чули Його голос і розуміли Його волю. Таких людей називають пророками. Багато пророчих писань увійшло до складу Біблії. Пророки не лише передавали народу волю Бога, але й сповіщали майбутнє, особливо те, як у світ прийде Спаситель, де Він народиться, що Він робитиме й чого навчатиме. Та найголовніше, як Він через власну смерть на хресті за гріхи всіх людей урятує світ. Сотні пророцтв про Христа можна знайти на сторінках Старого Заповіту.

Друга частина Біблії, яку називають Новим Заповітом, розповідає про справдження цих пророцтв: як і де народився Спаситель Христос, чого Він навчав, що говорив і робив. I що Він помер і воскрес із мертвих, аби всі, хто вірує у Нього, також могли воскреснути для вічного життя.

Апостоли Христа дбали, щоб усі, хто визнає Ісуса, достеменно знали, у що вірити та як жити. Для цього вони написали послання, які теж увійшли до книги Біблії.

Біблія містить ще одну дуже важливу частину – Об’явлення. В ній Ісус через апостола Івана Богослова ділиться тим, що станеться з нашим світом. Це неабияка книга пророцтва про кінець світу, майбутній суд і вічне спасіння тих, хто вірує в Ісуса Христа.

Так Господь відкрив усе, що потрібно знати про Нього, про світ, про нас і про те, як правильно жити. Тому дуже важливо щодня читати Біблію, особливо Новий Заповіт. Бо інакше, як знатимемо, що Бог прагне сказати? Бог Сам стверджує, що Біблія – Його Слово. Саме через Біблію Він розмовляє з людьми. Тому й називаємо Біблію Священним Писанням і Словом Божим та ставимося до неї з благоговінням.

У книзі, яку ти, дорогий читачу, тримаєш у руках, ми ближче познайомимося з Нагірною проповіддю, яку Ісус виголосив ще на початку Свого служіння на землі, а саме з тією частиною, яку називають Заповідями блаженств. Її ми прочитаємо в п’ятому розділі Євангелія від Матвія: «І, побачивши натовп, Він вийшов на гору. А як сів, підійшли Його учні до Нього. І, відкривши уста Свої, Він навчати їх став, промовляючи:

”Блаженні вбогі духом, бохнєє Царство Небесне.

Блаженні засмучені, бо вони будуть утішені.

Блаженні лагідні, бо землю вспадкують вони.

Блаженні голодні та спрагнені правди,

бо вони нагодовані будуть.

Блаженні милостиві, бо помилувані вони будуть.

Блаженні чисті серцем, бо вони будуть бачити Бога.

Блаженні миротворці,

бо вони синами Божими стануть.

Блаженні вигнані за правду,

бохнє Царство Небесне.

Блаженні ви, як ганьбити та гнати вас будуть,

і будуть облудно на вас наговорювати

всяке слово лихе ради Мене.

Радійте та веселіться, – нагорода-бо ваша велика

на небесах! Бо так гнали й пророків,

що були перед вами“».

Мт. 5:1–12

Нагірна проповідь

Галина Вєзікова

І, побачивши натовп, Він вийшов на гору.

А як сів, підійшли Його учні до Нього.

І, відкривши уста Свої, Він навчати їх став...

Мт. 5:1–2

На пагорбі, поблизу тихих вод,

Вів проповідь Син Божий неквапливу.

І слухав зачудовано народ

Про щастя, що доступне і можливе.

І дивною здавалась мова та

Про тих, хто в долі утиски лиш має,

Що головне – то серця чистота,

Що милостивих любить Бог й шукає.

В Його промові ось що головне:

В нас є до досконалості дорога,

Де має щастя й сенс життя земне,

І є блаженство – слухатися Бога.

Хіба в нас відбере блаженство хтось?!

Воно не від заслуг, не від багатства.

Це рух душі, яку навчив Христос

Утілити в життя закони Царства.

Розділ 2

Асамова угода

Автор невідомий

Асам зіскочив із ліжка. Час до школи. Ох і довго ж він сьогодні спав! Хлопчик одягнувся, швиденько з’їв банан і вийшов зі своєї обдертої хатини. З інших домівок також виходили діти. В Африці не скрізь є школи, тому ці малюки неабияк пишалися, що мають можливість учитися жонглювати цифрами та з літер складати слова.

Щоранку Асам давав невеликий гак, аби зайти за своїм приятелем Мульбою. До школи друзі зазвичай ішли разом, а у вільний час вешталися джунглями, де завжди можна було побачити щось цікавеньке.

Зараз приятелі йшли дорогою до школи. Мульба ніс на голові книжку. Асам книжки не мав. Хлопчик був дуже бідним, і не міг її придбати. Деякі діти в місіонерській школі користувалися грифельною дощечкою, на якій училися писати. Але більшість дітей не мала навіть такої дощечки, не кажучи вже про зошити. Зате було багато вільного місця на вулиці перед школою, тому вони вчилися писати на піску. Кожен школярик був неймовірно щасливим, якщо вдавалося пояснити приятелю, що означають написані літери. Так незабаром навчився читати й Асам.

Африканські дітлахи не мали ні книг, ні грошей на їхнє придбання. Однак книжку можна було купити за чималу кількість яєць, кошик фруктів, пляшку олії і навіть за роги антилопи. Асам уже давно просив матусю дати йому хоч щось на книжку. Одначе ненька щоразу йому відмовляла. Проте хлопчик мав дещо особливе. Нещодавно йому подарували нову смугасту куртку, фетровий капелюх і чоботи. Ніхто з дітей не мав таких скарбів. Асам неабияк чванився цими дарунками. Мульба, навпаки, пишався власними книжками. Серед них була і Біблія, яку хлопчик шанобливо називав книжкою про Ісуса.

– Я і собі хотів би книжку про Ісуса, – часто повторював Асам. – Бо як можна належати Христу, якщо не мати книжки, де про Нього розповідається?

Того ж вечора перед сном хлопчик довго міркував про дивовижну книжку. Було б чудово, якби Бог допоміг заробити гроші.

Минув час. Після канікул двоє друзів знову разом ішли до школи. Асам був на диво мовчазним.

– Що з тобою? – запитав Мульба.

– Ой, це все через книжку про Ісуса, – зітхнув Асам. – Та якби наші дерева мали гарний урожай, а кури давали більше яєць, то і я зміг би купити собі таку книжку. Я ж не маю ні зуба леопарда, ні рогів антилопи, за які можна її виміняти.

– Я знаю, що ти маєш! – раптом вигукнув Мульба. – За це ти обов’язково придбав би книжку про Ісуса. Тож, можеш продати куртку, капелюх або чоботи. Я стовідсотково переконаний, що обидва сини вождя нізащо б не відмовилися від таких речей.

– Але ти тільки подумай, які ж вони гарні, – засмутився Асам. – Я ліпше виконав би якусь роботу для вчителя, щоб заробити на книжку. Не можу розлучитися з речами, через які мені всі заздрять.

Хлопчики мовчки продовжили шлях. Кожен міркував, як краще придбати книжку. Нарешті Мульба сказав:

– З курточки ти незабаром виростеш. Чи гадаєш, що носитимеш її все своє життя? А Біблія вкаже дорогу на небо й буде у твоєму серці. Вона освітлюватиме тобі шлях, розповість про Бога, Який створив небо, землю та все живе.

Мульба розгорнув свою книжку про Христа:

– Поглянь, Асаме, тут написано, що Ісус є шлях, істина та життя, і тільки через Нього ти можеш прийти до Бога. Невже твоя курточка дорожча за Біблію?

– Певно, у твоїх словах є правда, – нерішуче відповів Асам. – Якби зміг укласти таку угоду, то здійснилося б моє найпалкіше бажання.

За кілька днів хлопчики переговорили із синами вождя, і ті відразу погодилися на обмін. Вони вже давно ласо поглядали на речі Асама. І незабаром куртка, капелюх і чоботи перейшли до нових власників. Асам знову ходив до школи босоніж. Але на голові хлопчик ніс книжку про Ісуса.

– А чи проміняв би ти цю книжку на дві куртки? – за кілька днів якось запитав його Мульба.

– За жодні куртки, капелюхи та чоботи у світі! – захитав головою хлопчик. – Книжка про Ісуса говорить зі мною. Це послання мені, Асаму.

Дороговказ

Микола Водневський

На світі безліч є книжок

Різноманітних і корисних.

Та лиш в одній лунає з них

До всіх людей Благая звістка.

В тій книзі є для нас усе,

Що нашу душу зігріває,

Нас завжди уперед веде

Та шлях до неба направляє.

Та Книга – компас у руці,

Дороговказ надійний, чистий

Веде із грішної землі

У небо, у прекрасне місто.

I кличе нас на шлях святий,

Де благодать, мов річка, ллється.

«Що то за книжка?» – скажеш ти.

Та книга Біблією зветься.

Блаженні вбогі духом, бо їхнє Царство Небесне

Чому з одними людьми легко спілкуватися, а з іншими не дуже? Найскладніше спілкуватися з усезнайками. Хоч би про що йшлося, вони вже давно це знають, давно вміють або мають. Починаєш такій людині щось важливе розповідати, а вона перебиває, навіть не дослухавши: «А я ось учора кажу товаришу...» І вже здається, що твої слова навіть не торкнулися співрозмовника. Як горохом об стіну – говорить приказка. А можливо, ти і сам так ставишся до того, що кажуть?

Звичайно, погано, коли люди не вміють і не бажають слухати інших. Та значно гірше, коли з нами говорить Бог, а Його Слово для нас – мов горохом об стіну. Бог намагається спілкуватися з нами в різний спосіб. Господь звертається через природу – порядок у ній і виняткову красу, через людей – батьків, друзів і проповідників, через Біблію – під час її читання чи проповіді. Дуже часто Бог звертається до нашого серця, і глибоко всередині чуємо Його голос. Чи відкладаємо всі справи та клопоти, як це зробила Марія з Віфанії, щоб сидіти та слухати те, що говорить нам Господь, або ж такі заклопотані та зайняті собою, що втрачаємо щось значно важливіше?

Якось Ісус розповів одну історію про митаря і фарисея. Прийшов до храму помолитися дуже праведний чоловік. Він у молитві дякував Богові, що не такий, як інші люди, щоразу приносить десятину до храму й узагалі нічого поганого не чинить. Такий типовий собі хвалько. Спробуй йому щось заперечити!

Цього ж часу у храмі молився інший чоловік. Він працював збирачем податків та вважав себе грішником. Цей чоловік молився тільки такими словами: «Господи, будь милостивим до мене, грішника!» Він прийшов до храму не хизуватися перед людьми та Богом своєю праведністю, а у глибокій нужді. Митар щиро хотів, аби Бог прийняв його та простив. Чоловік усвідомлював свою злиденність перед Всевишнім. Тому Христос і сказав, що цей митар повернувся додому виправданим.

Ісус Христос стверджує: щасливі ті люди, які відчувають у своєму серці потребу в Господі, бажають спілкуватися з Ним, чують слова Всевишнього. Люди, для яких найважливішим є спілкування з Богом у молитві та читанні Біблії, є справжніми дітьми Царя Небесного, Царство Якого належить саме їм.

Ключ

Галина Вєзікова

Господь зламаносердим близький,

і впокорених духом спасає.

Пс. 33:19

Мені торочать: «Доведи усім,

Що ти сміливий, сильний та успішний!»

А Бог, Який керує світом цим,

Наскрізь нас бачить дріб’язково-грішних.

Убогий духом той, хто визнає

Своє безсилля та свою провину,

Хто Божу благодать, як воду п’є,

І знає, що без прощення б загинув.

Допоки не змирився серцем ти,

Збагнути неба вічний скарб не зможеш.

Лиш вбогі духом можуть віднайти

Той ключ, що відчиняє Царство Боже.

Розділ 3

Оленчин лист

Олена Чепілка

На вулиці м’якими пушинками кружляє сніг. Малюки весело грають у сніжки, ліплять сніговика й катаються на санчатах. Добре взимку! Та першокласниця Оленка дивиться у вікно задумливими, майже дорослими від горя очима. Їй не до веселощів, бо матуся тяжко нездужає. Ненька то засне, заспокоїться, то раптом починає марити. Оленці несила допомогти матусі, тому дівчинка плаче й голосно просить неньку не вмирати.

Зараз хвора знову спить, а Оленка міркує про життя. Вони з матусею в цьому велетенському та незрозумілому світі зовсім самі. Нікого в них немає. Оленчин тато залишив їх, коли дівчинка була ще зовсім маленькою, тому геть його не пам’ятає. А мама росла в дитячому будинку, тож у них родичів зовсім немає. Нещодавно ненька тяжко занедужала й довгий час перебувала в лікарні. Оленка тим часом жила в сусідки – тітки Дарини. Вона й зараз їм допомагає. Приносить мамі та Оленці супчик, інколи викликає швидку допомогу. З лікарні матуся повернулася, проте краще їй так і не стало. Лікар, смішний вусатий дядько, приходив до них додому й, сумно зітхаючи, оглядав матусю, а Оленці крадькома в долонечку клав цукерочки. Тільки солоденького дівчинці зовсім не потрібно, краще б матусю вилікував.

Іще в неньки була подруга тітка Віра. Раніше вона часто приводила до них додому свого маленького синочка Тарасика. Та коли мама захворіла, тітка Віра більше жодного разу не була. Але і це нічого. Лише б матуся не померла, бо цього Оленка боялася понад усе.

Дівчинка поглядає на годинник. Неньці час приймати ліки, які було викладено в рядочок на стільці біля її ліжка поряд із чашкою води. Оленка добре дбає про маму. Дівчинка вже доросла. Он як гарно в кімнаті прибрала!

Та ось матуся тихенько застогнала й розплющила почервонілі очі:

– Оленочко, донечко, котра година?

– Уже час приймати ліки, матусечко. Ось вони. Ти тільки не залишай мене, добре?

– Нічого, Оленочко, Бог допоможе. Я не помру, бо ж не можна залишати тебе зовсім саму. Не бійся, моя дівчинко!

– А хто цей Бог, матусенько? Я ніколи про Нього не чула.

Мама запила ліки водою і ледве чутно, напружуючи всі сили, почала свою розповідь:

– У дитбудинку була в нас нянька. Усі діти її дуже любили. Жінка ніколи не кричала, всіх намагалася зрозуміти, утішити. А ще вона часто розповідала про Бога, Який живе на небі й бачить усю землю. Бог про людей усе-усе знає, бо Він їх створив. І все навколо, всю землю Господь створив. Няня казала, що Бог добрий і всіх любить. Тільки Він, донечко, і може нам допомогти.

Мама прошепотіла ще щось і знову занурилася в тяжкий сон. А Оленка довго-довго розмірковувала над її словами. Добре, що є ще до кого звернутися по допомогу. Але як це зробити? Як покликати Бога в їхній дім, аби Він швидше допоміг любій матусі?

І тут Оленка згадала, як ненька інколи писала листи своїм друзям із дитбудинку. Дівчинка завжди пильно спостерігала, як матуся запечатувала списані аркуші в конверти й охайно підписувала адресу. А потім вони вдвох з Оленкою вирушали до поштової скриньки за рогом їхнього будинку, і ненька вкидала листи до тієї коробочки.

Серце дівчинки радісно закалатало. Вона вирішила написати лист Богу. Першокласниця сіла за стіл, дістала аркуш і ручку, тільки б знайти конверт. Тремтячими від хвилювання руками Оленка пошукала його на маминій полиці. Так, на щастя, тут є конверти. Матусечко, спи спокійно! Твоя донечка сама попросить Бога про допомогу. Оленка ще не вміла добре писати. Круглим дитячим почерком вона повільно виводила на папері найзаповітніші слова: «Дорогий Боже, прошу, допоможи нам. Дуже-дуже занедужала моя матусечка. Я часто плачу, тому що боюся її втратити. Ми геть самі. Лікар робить їй уколи, та вони зовсім не допомагають. Матуся часто стогне уві сні, а я не можу їй зарадити. Матуся сказала, що Ти добрий і любиш нас. Прошу, приходь якомога швидше, ми на Тебе дуже чекаємо».

Лист Оленка вклала в конверт і підписала: «Богу на небо». Свою адресу вона двічі обвела ручкою, щоб Господь міг знайти їхній будинок і квартиру. Ну ось і все. Залишилося вкинути конверт до поштової скриньки. Дівчинка уважно прислухалася до маминого дихання:

– Спи, матусечко, спи! Я зовсім ненадовго.

Оленка вдягла шубку, взула чобітки й натягнула на голову шапку. Вона швиденько добігла до поштової скриньки. Але виявилося, що скринька дуже високо висить на стіні будинку. Ні, їй нізащо не дотягнутися. Дівчинка ставала навшпиньки, підстрибувала, та все марно. Як бути? Аж ось неподалік з’явився перехожий:

– Дівчинко, ти чому плачеш? Не можеш вкинути листа? Я допоможу!

Чоловік узяв конверт і вже хотів кинути лист до скриньки, як його погляд сковзнув по напису на конверті й зупинився на адресаті. Потім незнайомець уважно подивився на заплакану дівчинку й запитав:

– Крихітко, дозволь прочитати твій лист. Річ у тім, що я особисто знаю Бога. Я зроблю так, аби Він отримав лист значно швидше, ніж поштою.

Оленка довірливо зазирнула в добрі очі незнайомця та ствердно кивнула. Коли чоловік читав лист, його погляд затуманили сльози. Оленка ж думала, що це від колючого вітру, який дмухав в обличчя.

Перехожий повернув лист у конверт, поклав його до кишені й попросив дівчинку відвести його до матусі. Біля постелі сплячої жінки чоловік раптом схилив коліна, заплющив очі й почав просто і зрозуміло говорити з Творцем про Оленку та її матусю. Він дякував незнайомому Оленці Ісусу за те, що допоміг зустрітися з дівчинкою. А потім чоловік підвівся і вийшов із квартири. Та незабаром він повернувся, і не один. З ним були дві жінки з такими ж добрими та усміхненими очима. Вони принесли продукти, з яких потім приготували обід, покупали Оленку та поміняли хворій постіль. Багато-багато днів вони старанно доглядали жінку й часто вголос читали їй лист.

Так у цей дім через Своїх дітей-християн прийшов Бог. Завдяки їхнім щирим молитвам та відмінному догляду, матуся Оленки незабаром одужала. Тепер жінка з донечкою часто відвідують дім молитви. А Оленка навчилася сама звертатися до Бога. Вона вже підросла, проте лист береже, адже одного разу він дуже швидко дістався свого Адресата.

Двері в небеса

Олена Мікула

Я колись не знала Бога,

Йшла, шукаючи дорогу,

Вибирала, що хотіла,

Все, що мала, загубила.

Так бреде вперед незрячий,

Спотикається та плаче,

В двері стукає, благає,

Та ніхто не відчиняє.

Бо за кожними дверима

Теж страждання, теж зневіра,

Також страшно, також пусто.

А чому? Нема Ісуса.

Йшла я вперто й дуже довго,

Двері я знайшла до Бога!

Відчинились небеса –

Я побачила Христа!

І тепер я маю радість.

Будуть біди, буде старість,

Та нічого не боюсь –

Бо у мене є Ісус!

Блаженні засмучені, бо вони втішаться

Пам’ятаю, як у дитинстві хворів на ангіну. Це було так часто, що нічні жахи від високої температури стали одним із найсильніших моїх дитячих спогадів. Прокидаюся вночі весь у гарячці, а в темних закутках кімнати, куди не дістає світло нічника, на мене чатують страховиська з казок, які я читав удень. Голова гуде від болю. Плачу. Подушка інколи волога від сліз і поту. «Матусечко!» – ледве шепочу, щоб часом не розбудити брата. Тиша. «Матусю!» – трішки голосніше. Шарк-шарк... Це матуся. Вона нахиляється до мене, прикладає прохолодну м’яку руку до лоба, тихо шепоче молитву та гладить мене по голівці. Вологим рушником обтирає мені обличчя, потім підносить склянку води, щоб я запив чергову пігулку, й сідає на підлогу поряд із ліжком. Коли ж прокидаюся вранці, то чую мамине шарудіння на кухні, звідки лине запах свіжого хліба та кави.

Коли ж я підріс, то вже нікому не показував своїх сліз та ні в кого не шукав розради, бо став «крутим». Однак усе одно пам’ятав, чого прагне моя душа та що втратив. І коли зовсім заплутався у своїх гріхах, почуттях і бажаннях, то в молитві я звернувся до Бога. Він утішив мене, Він мене простив і прийняв, дарував радість життя, право та привілей служити Йому. Я почувався щасливим.

Відтоді проминуло чимало років. І мій досвід свідчить: болю, страждань і скорбот у житті кожної людини, у тому числі й тих, хто вірить в Ісуса Христа, є багато. Та християнин має Втішителя. Це Сам Бог, Який утішає Своїх людей Своєю присутністю, Своїм милосердям, Своїм словом підбадьорення та розрадою.

Біблія містить книгу, яку мало хто читає, бо людям здається, що її складно зрозуміти. Це Об’явлення Івана Богослова. У цій книзі Бог відкрив апостолу Івану, а через нього й нам, що на християн і всіх людей на землі чекає в майбутньому. І знаєш, що там написано про плач і страждання? Що незабаром настане час, коли прийде наш Господь Ісус Христос, і будуть нове небо і нова земля. Але краще читай сам: «“Він житиме з ними! Вони будуть народом Його, і Сам Бог буде з ними”, “і Бог кожну сльозу з очей їхніх зітре”, і не буде вже смерти. Ані смутку, ані крику, ані болю вже не буде, бо перше минулося! І сказав Той, Хто сидить на престолі: “Ось нове все творю!” І говорить: “Напиши, що слова ці правдиві та вірні!”» (Об. 21:3–5).

І згадалися мені пророчі слова Ісуса Христа, які Він сказав під час Своєї Нагірної проповіді: «Блаженні засмучені, бо вони будуть утішені».

Як же добре мати такого Втішителя і таку надію!

Не пропусти

Галина Вєзікова

Бо смуток для Бога чинить каяття на спасіння,

а про нього не жалуємо...

2 Кор. 7:10

Ми часто плачемо, бо світ у злі лежить,

Від співчуття, від болю чи страждання.

Та сльози є, що змінюють умить

Твоє життя, – це сльози покаяння.

Свій день спасіння ти не пропусти,

Бо ти Христом призначений для неба.

Схились, скажи лиш: «Господи, прости!

Без Тебе я – ніщо. Іду до Тебе!»

І зрозумівши духа бідноту,

Заплачеш щиро каяття сльозами.

Так грішники ввіряються Христу.

Блаженні ми, як сталося це з нами.

Розділ 4

Сашко Чистяков

Автор невідомий

Яскраво світило осіннє сонце. Сонна тиша розлилася навколишніми полями й луками. Легкою вуаллю над річкою повис серпанок. Великим бісером на траві лежала роса. Робітниче поселення прокидалося. Яскраві промені зазирали у вікна та будили людей.

Микола Степанович здебільшого прокидався раніше від усіх. Він полюбляв виходити на подвір’я, потоптатися по траві вздовж паркану, що огороджував садок, поспостерігати за річкою, з протилежного боку якої виднілася школа, де навчався його син Сашко. Біля куща горобини, густо вкритого червоними ягодами, чоловік зупинився й озирнувся навкруги, милуючись вранішньою красою. Дивлячись на схід сонця, Микола Степанович молився.

Цього ранку чоловік дякував Богу за радощі, якими так щедро обдаровував Всевишній, і за скорботи, яких також було вдосталь. Коли ж Микола Степанович почав молитися за Сашка (десятирічного учня четвертого класу, який іще солодко спав), його очі наповнилися слізьми:

– Господи Спасителю, син мій іще малий, а вже стільки випробовувань звалилося на нього за ім’я Твоє. Допоможи йому вистояти й перемогти.

Закінчивши молитву, Микола Степанович пригадав учорашній випадок, який у школі трапився із Сашком. Коли чоловік повернувся додому, дружина розповіла, що хлопчик прийшов із синцем під оком. У школі діти кепкували, що Сашко віруючий, і побили його.

За вечерею Микола Степанович запитав сина, як усе сталося:

– Можливо, ти сказав щось таке, що зачепило хлопців? Поміркуй!

– Ні, тато, – заперечив Сашко. – Учителька ставила нам запитання. І хто бажав, той підіймав руку й відповідав. А коли запитала, хто найбільший у світі, я підняв руку та сказав: «Це Ісус Христос, Син Бога, Спаситель грішників». Тато, я сказав так, як ти мене вчив.

– І що ж потім сталося? – допитувався Микола Степанович, радіючи за сина.

– Учителька обурилася, що я в таке вірю, – продовжив свою розповідь хлопчик. – Усі учні почали з мене сміятися, дражнити. А на перерві хлопці оточили в коридорі, обзивали всілякими негарними словами й торсали. Кирюша Куроєдов підбіг і почав кривлятися. Я ж лише мовчки стояв. Потім Кирюша вдарив мене кулаком...

Після ранкової молитви Микола Степанович увійшов до будинку, де дружина готувала сніданок. Сашко також прокинувся. Чоловік дивився на білявого хлопчика і радів. «Сміливий. Як у нього все швидко виходить. На мене схожий», – думав Микола Степанович і всміхався.

У школі було весело та гамірно. Одні учні перед заняттями грали на шкільному подвір’ї. Деякі тинялися коридорами, а інші стояли біля вікон і спілкувалися.

– Як твій факел, богомоле? – злісно запитав Кирюша, коли Сашко з’явився у класі.

– Світить, – спокійно відповів хлопчик і пройшов до своєї парти.

– Отож бо й воно! – зарозуміло промовив Кирюша.

– Сашко, а ти сьогодні своєму Богові молився? – запитала Зоя, лукаво підморгнувши Кирюші.

– Я завжди молюся, – відрізав Сашко й занурився в підручник.

– А про Кирюшу тобі Бог щось казав? – насмішкувато запитала Ніна Зарубіна.

– Він сказав, аби я прощав тих, хто мене ображає, – відповів Сашко.

Усі голосно розсміялися. А Сашко подумки молився. Він приготувався стерпіти все, хоч би що сталося. Цієї миті до класу ввійшла вчителька, і розпочався урок.

На великій перерві всі учні гайнули надвір. Деякі бігали на майданчику, інші прогулювалися парком. Скрізь лунав веселий сміх і гомін. Сашко також вийшов надвір. Він зупинився біля футбольного поля, на якому хлопці ганяли м’яч, і спостерігав за грою. Сашко полюбляв футбол і вважався хорошим гравцем.

– Приєднуйся до нашої команди! – запропонував однокласник Петрик Худолєєв. – Нам саме не вистачає одного гравця.

Хлопчик не вагаючись став на позицію та почав спритно приймати м’яч та спрямовувати до воріт. Його команда забила декілька голів. Уболівальники навперебій хвалили Сашка.

– Ох і добре забиває Сашко! Молодець! Давай, Сашко! – кричали школярі.

Та у самий розпал гри Кирюша, який спостерігав за грою з вікна другого поверху, щосили крикнув:

– Богомол! Богомол!

Гравці перезирнулися. Сашко трохи знітився, та наступної миті спритно відняв м’яч у суперника й сильним ударом загнав його у ворота. Навколо знову всі заплескали в долоні й закричали:

– Браво! Браво!

Та щойно стихли захоплені вигуки, як із вікна знову почулося голосне:

– Богомол! Богомол!

Сашко полишив футбольне поле й рушив у парк. У його душі з’явилося відчуття образи, і хлопчик захотів побути на самоті.

– Сашко, ти куди? – закричав йому у спину Петрик. – Та не зважай на цього дивака!

– Кирюші не завадить прочухана дати, – гнівно сказав Павлик Синельников.

– Хороший хлопець Сашко, – зауважив Льоня Бєлов. – Лише погано, що він віруючий.

– А може й непогано, – заперечив Сенько Пряхін. – Віруючі не такі, як ми. Вони дотримуються своїх принципів.

– То чому ж ти вчора сміявся з нього? – запитав однокласника Боря Сєдов.

– Усі сміялися, і я також, – раптом почав виправдовуватися Сенько.

Гра на полі припинилася. Хлопці стояли групками й гаряче обговорювали: хто за віруючих, а хто проти. Пролунав дзвінок, і всі розійшлися по класах...

Дорогою зі школи хлопчики зупинилися на березі річки. Вони там довго стояли та розмовляли, сперечалися й навіть штурхалися. Сьогодні діти вирішили скинути у воду старе жорно, що вже давно лежало на березі.

Кілька хлоп’ят почали піднімати камінь, аби підкотити його до схилу, а потім скинути в річку. Та раптом Кирюша послизнувся на вологому глинястому березі й неочікувано впав у річку, у найглибше місце, яке називали кручею.

Першим отямився Петрик:

– Кирюша впав! Рятуйте!

Усі немов заціпеніли, не знаючи, що робити. А тут іще жорно, втративши підтримку хлоп’ячих долонь, покотилося просто на Кирюшу. Камінь упав майже поряд із хлопцем, ледве не зачепивши його. На мить Кирюша зник під водою, але потім виринув і спробував плисти до берега. Однак хлопчик швидко виснажився. Намагаючись покликати на допомогу, Кирюша наковтався води та знову зник під хвилею.

Тим часом Сашко, занурившись у свої думи, повільно йшов берегом. Коли ж почув Петриковий крик, то стрепенувся, помчав до річки, на ходу скидаючи із себе курточку та черевики. Він просто з урвища стрибнув у річку й за декілька секунд з’явився над водою, тримаючи Кирюшу за комір. Хлопці допомогли витягнути учня з води, і Сашко почав робити штучне дихання. Кілька хвилин Кирюша не виявляв жодних ознак життя, але потім вода все-таки вилилася з рота, і він застогнав. Усі стояли навколо і з тривогою спостерігали за діями. Незабаром Кирюша отямився, розплющив очі й побачив над собою Сашка.

Невдовзі все селище дізналося про геройський учинок Сашка Чистякова, а ще про те, що хлопець щиро сповідує Христа Божим Сином, за що Кирюша й набив йому синця.

– Та за такий учинок Сашка потрібно нагородити! – захоплювався дід Петро Рубцов.

Миколі Степановичу про вчинок Сашка розповіла сусідка, коли він повертався з роботи.

– Слава Тобі, Господи, – дякував батько Богу.

Коли чоловік увійшов до кімнати, було тихо. Сашко сидів за столом і робив уроки. Низько схилившись над зошитом, хлопчик розв’язував задачу, тому й не помітив батька.

Микола Степанович постояв, переминаючись із ноги на ногу, нічого не сказав і вийшов. Але незабаром він знову ввійшов у кімнату до Сашка й тихо промовив:

– Синочку, ти зробив саме так, як хоче Ісус Христос. Я дуже радий за тебе!

Під час вечері мама запитала:

– Сашко, а тобі не страшно було стрибати у кручу?

– Я не встиг про це подумати, – зізнався хлопчик. – Тільки коли вибрався з річки, озирнувся, тоді й злякався.

– Слава Господу! Слава Господу! – безперестанку повторював Микола Степанович.

Наступного ранку Кирюша чекав на Сашка біля дверей класу. Побачивши свого рятівника, він підійшов до хлопця, подав руку і скрушно промовив:

– Сашко, пробач. Я так негарно поводився.

– Забудьмо, – усміхнувся школяр і обійняв Кирюшу за плечі.

– Справжній герой, Сашко! – похвалила Ніна Зарубіна.

– Ні, я християнин, – серйозно відповів хлопчик.

– Ти справжній християнин, – сказав Петрик Худолєєв, підійшовши до хлопців.

У класі панувала радість. Усі намагалися сказати Сашку щось приємне, аби хоч якось залагодити свою провину перед ним. Ім’я Сашка Чистякова не сходило з вуст. Він був головною темою розмов у школі. Під час великої перерви ніхто вже не чув викриків із вікна другого поверху школи, ніхто не наважився насміхатися із Сашка. Всі знали про його геройський учинок.

«Бо хто буде Мене та Моє науки соромитися в роді цім перелюбнім та грішнім, того посоромиться також Син Людський, як прийде у славі Свого Отця з Анголами святими».

Мр. 8:38

«Бо я не соромлюсь Євангелі, бо ж вона – сила Божа на спасіння кожному, хто вірує...»

Рим. 1:16

Квіти прощення

Михайло Козубовський

В сукні білосніжній, мов сніжинка,

(Чи то в гості, чи в батьківській дім),

Бігла дівчинка, легенька, мов пір’їнка,

Із букетом квітів запашним.

Вся струнка, неначе та тополя,

І весела, мов струмок дзвінкий,

Шепотів їй вітерець із поля,

Усміхались квітів пелюстки.

Ніжно її кучерів торкались

Сонечка грайливі промінці,

А вона щасливо усміхалась

Різнобарвним квітам у руці.

І в очах – осяяних росинках –

Неба відбивалася блакить,

І ось-ось, здавалось, як пушинка

Раптом з тихим шелестом злетить.

Йшла щаслива, голосно співала,

Слухала мелодії весни.

І світліше навкруги ставало

Вже від плаття білого її.

Раптом промайнуло щось повз неї,

А рука жбурнула щось услід,

І на сукні дівчинки тієї

Бруду шмат залишив чорний слід.

На грязюку тихо опускає

Погляд свій здивований вона,

А хлопчина руки потирає

І єхидний сміх його луна.

Не кричить на хлопця, не ридає,

А на вчинок ниций і брудний,

Усміхнувшись, хлопцю лиш кидає

Свій букет весняно-запашний.

І майнула геть руда чуприна

(В серці хулігана теж є страх),

Утікав із соромом хлопчина

Зі шматками бруду на руках.

Як в житті зустрінуться злі люди,

Що брудні сліди лиш від таких,

Ви, немов та дівчинка, не брудом –

Киньте квіти прощення у них.

Блаженні лагідні, бо землю вспадкують вони

Наш Господь Ісус Христос, коли хотів сказати щось дуже важливе, часто цитував Священне Писання. Що робити людині, коли бачить, як хтось неправдою та злочинами стає багатієм, коли обманом або ж силою отримує те, що не заслужив? Обурюватися чи заздрити? Ні! Син Божий розумів, що людей ці питання неабияк турбують. Христос бачив, як багато хто хотів служити Богу, але що робити з римськими окупантами, митарями та беззаконниками? Якщо сам так не чинитимеш, то затопчуть, розітруть, залишать ні з чим.

Христос сів на горі, а навколо – учні. І Він розповів, як влаштоване Його Царство, що у світі головне, а що неважливе і, навіть, неправильне. Ісус цитував Своїм учням слова з 36 псалма: «На Господа здай дорогу свою, і на Нього надію клади, і Він зробить, і Він випровадить, немов світло, твою справедливість, а правду твою – немов південь. Жди Господа мовчки й на Нього надійся, не розпалюйся гнівом на того, хто щасливою чинить дорогу свою, на людину, що виконує задуми злі. Повстримайсь від гніву й покинь пересердя, не розпалюйся лютістю, щоб чинити лиш зло, бо витяті будуть злочинці, а ті, хто вповає на Господа – землю вспадкують! А ще трохи – й не буде безбожного, і будеш дивитись на місце його – і не буде його, а покірні вспадкують землю, – і зарозкошують миром великим!»

Якщо тебе хтось образив чи обманув, зробив зло, то вибач такій людині, бо її спіткає настільки тяжке покарання, що дійсно не позаздриш. Можливо, своєю покірністю ти примусиш людину замислитися, звідки ж у тебе така сила не заздрити й не гніватися, звідки мир у серці. Мине час, і ця людина навернеться до Бога і, як і ти, буде спасенна й матиме у своєму серці мир і спокій. Таких Ісус Христос називає блаженними, тобто дуже й дуже щасливими, бо саме такі люди успадкують від Господа вічність, нову землю, про яку так багато розповідав Спаситель.

Лагідність

Галина Вєзікова

…прийміть із лагідністю всіяне слово…

Як. 1:21

Лагідність – це стриманості сила,

Стрижень той, що маєш у собі,

Будь при самозахисті пасивним,

А за Бога – мужнім в боротьбі.

Лагідність – покора перед Богом,

Від самовдоволення тікай

Та до себе виставляй вимоги,

Богу шлях життєвий довіряй.

Лагідним Господь призначив долю:

Щоб землі ти спадкоємцем став,

Треба силу мати під контролем,

Як у Сина Божого Христа.

Розділ 5

У будинку пристарілих

Олена Чепілка

У будинку пристарілих № 5 міста Н. зранку панує весела атмосфера. Ще б пак! Адже сьогодні сюди приїдуть гості. У великій актовій залі не лишилося вільних місць. Мешканці будинку пристарілих чекають на своїх відвідувачів, які є віруючими.

І ось на сцені з’явився чоловік. Він незвично просто молиться Богу про всіх присутніх у залі й розпочинає цікаву історію про Христа. Потім дитячий хор виконує гарні сердечні пісні про пречудову вічність і Божу любов. Хтось у залі дістає носовичок. Знову виступає проповідник, далі звучить молитва. Але ні, це ще не кінець спілкування. Це лише початок знайомства. Молодь і дітлахи після виступу на сцені спускаються до глядачів і ближче знайомляться з новими друзями та роздають невеличкі даруночки. Усі сподіваються, що попереду буде ще багато таких прекрасних зустрічей.

Толик також сходить зі сцени в залу. Він дуже хвилюється. До кого ж підійти? Ось Олена дарує двом бабусям Нові Заповіти й гарненькі легенькі хустинки. Денис щось весело розповідає дідусю в інвалідному візочку. Старенький також радіє книжці й парі шкарпеток. Звідусіль чутно радісні голоси, а інколи гарячі суперечки. Однак усі дуже задоволені. До кого ж підійти Толику? Окрім Євангелія, він тримає в пакетику теплий жилет, який зв’язала мама. Толик іще раз помолився й уважно оглянув залу. Біля самих дверей на лавці він побачив худорлявого старого чоловіка, який невдоволено поглядав на присутніх. «Певне, йому нічого не дісталося», – подумав хлопчик і рішуче підійшов до старого:

– Добридень, мене звати Толик. А вас?

– Федір Іванович, а що?

– Дуже радий із вами познайомитися. Це дарунок від нашої церкви та мене особисто.

Кістляві руки старого взяли Євангеліє. Федір Іванович нашвидку перегорнув сторінки і сказав:

– На, забери! Я не читатиму! Ні в якого Бога не вірю, і ви зі своєю пропагандою не підходьте до мене. – І чоловік майже кинув хлопчику його дарунок.

Толик знітився. Він не очікував на таку реакцію. Хлопчик сумно відійшов убік. До кого ж іще підійти? Та схоже, що всі літні мешканці вже спілкувалися з гостями-християнами.

З будинку пристарілих віруючі поверталися дуже щасливими. Усю дорогу в церковному автобусі дорослі і діти ділилися враженнями. Лише Толик мовчав. Йому нічого було сказати.

Удома за вечерею хлопчик пояснив батькам причину свого настрою:

– Більше не підійду до цього буркотуна! Весь настрій мені зіпсував!

Батьки перезирнулися.

– Правильно, Толику, не підходь, – зауважила семирічна сестричка Віронька. – Не хоче бути спасенним, і не треба! Наступного разу ти до добрих бабусь іди. Я їм свої нові хустинки подарую. Скажеш, що це від Віри, добре?

– Ох, Віро! Що ти в житті розумієш?! Шкода мені цього старого. Сам не розумію чому.

Батьки знову перезирнулися. А ввечері вони молилися про перший місіонерський досвід свого сина та про самотнього чоловіка.

Увесь наступний тиждень у будинку пристарілих було напрочуд гамірно. Його мешканці обговорювали прочитані місця з Євангелія, хтось, певне, всоте розповідав про привітну та турботливу дівчинку, що подарувала книжку та кофтину, хтось хвалився новою чашкою. Всі чекали на наступний візит шанованих гостей. Тільки в кутку веранди незворушно сидів худорлявий чоловік. У його руках нічого не було. А очі зробилися ще суворішими й задумливими. Лише він один не поділяв загальної радості.

І ось знову та сама актова зала. На сцені Толик. Він читає вірш про любов Бога до грішника, про каяття. Знову звучать проповіді, спів і молитви. До Бога вже більше молитов лине. Господь і тут знайшов Своїх дітей. Яка радість у всіх на обличчях! І знову всі віруючі спускаються до глядачів. Цього разу привезли цукерки та домашнє печиво.

Але Толик усе шукає знайомі суворі очі. Але їх немає. Де той самотній дідусь? Хлопчик усіх запитує про нього. Та в суєті чоловіка ніхто не бачив. Толик, на ходу помолившись, біжить у сад. Може, саме там варто пошукати? Так і є. У глибині саду на лавці самотньо сидить старий нещасний чоловік.

Толик неспішно підходить. Він не знає, як розпочати розмову, але відчуває, що має бути саме тут.

– Федоре Івановичу, добридень!

Старий здригнувся від несподіванки.

– А я вас шукав. Щось трапилося? Що з вами? Чи не занедужали?

Старий підводить голову, і раптом Толик бачить його втомлене обличчя.

– Сідай, хлопчику. Зараз я тобі все розповім...

Толик присідає поряд на лавці й терпляче чекає. А старий, тяжко зітхнувши, розпочинає свою історію:

– Це трапилося дуже давно. Коли мені було тринадцять років, від тяжкої недуги померли батьки. Ми із семирічною сестричкою залишилися зовсім самі на всьому білому світі. Сутужно нам було. Я ходив по хатах, наймаючись до господарів на роботу. Але платили зовсім мало. Хто хліба дасть, хто одежину якусь. Ледве вистачало, щоб вижити й не красти.

Наближалася зима. Наша хатина не опалювалася. І одного разу сестричка захворіла. Я так боявся її втратити! Я знав, що неподалік у заможному будинку мешкає лікар. Люди казали про нього дивні речі. Нібито лікар приходив до бідняків і допомагав хворим без будь-якої платні. Іще чоловік розповідав їм про Бога, про Христа, і ці розповіді були не такі, як у священика в церкві. А взагалі-то люди дуже любили та шанували цього лікаря і навіть вважали святим.

Ось до нього я і подався по допомогу. Вислухавши моє прохання, лікар терміново вирушив зі мною. Оглянувши сестричку, яка була закутана у стару ковдру, він тривожно захитав головою. Потім узяв її на руки, вийшов із хати, наказавши мені рушати вслід.

Так ми опинилися в його великому гарному домі. Нас поселили в маленькій затишній кімнаті. Уперше за кілька місяців ми з сестрою змогли ситно повечеряти, помитися й лягти на чисту постіль. Уперше після втрати батьків моє серце не стискалося від туги. Лікар і його привітна дружина дбайливо доглядали сестричку. Я ж чим міг допомагав їм по господарству, часто бігав містом, розносив хворим ліки. Моя сестра одужувала, і я непокоївся, що незабаром нас відішлють до нашої старої холодної хатини. Але цього не сталося. Лікар і його дружина полюбили нас. Їхні діти вже давно виросли й залишили батьківський дім. Тому ми й зосталися жити в цій чудовій незвичайній сім’ї.

До нас ставилися як до рідних. Щоранку ми збиралися на молитву. Лікар читав Біблію. Всі були щасливими. Там нас навчали жити за Євангелієм, довіряти свої проблеми Богу, любити й шанувати Його. Я з радістю прийняв Христа у своє серце і був неймовірно Йому вдячний, що так про нас піклується. А за тих часів відкрито вірити в Бога було дуже складно. Віруючих гнітили, забороняли проповідувати, навіть разом збиратися. Та незважаючи ні на що, двері нашого дому завжди були відчинені для віруючих. Щонеділі декілька осіб приходило в гості, щоб послухати Слово Боже й разом помолитися. Група християн зростала, з’являлися все нові й нові люди. Лікар був поза підозрою у влади, бо кожний лікар має своїх пацієнтів.

Але одного разу під час зібрання в дім прийшли з ордером на обшук. Знайшли та забрали пісенники, Євангелія та іншу духовну літературу. Всім стало зрозуміло, що хтось доніс. Адже представники влади прийшли саме тоді, коли християни тільки почали розходитися, і заборонену літературу ще не сховали. Лікаря арештували. Для всіх нас це був тяжкий час. Кожен тільки й міркував над тим, хто доніс. На суді ми почули ті речі, про які знали лише члени нашої християнської громади. Це ще більше підтвердило нашу підозру, що серед нас з’явився юда. На суді доказами були чернетки проповідей, написані дрібним почерком нашого лікаря. Пролунав вирок. Три роки ми мали лишатися без нашого духовного пастиря.

Але й це було не все. Хтось пустив плітку, ніби це я зрадив свого названого батька, що саме з моєю появою в будинку відбулися жахливі речі. Я намагався довести свою невинність, але мене почали сторонитися, щось шепотіти за моєю спиною. Для мене це був найстрашніший час. Водночас я усе втратив: і лікаря, і друзів. Разом з усіма я страждав від того, що серед нас є зрадник, але ніхто цього не розумів. Дружина лікаря продовжувала тепло ставитися до мене, однак усе-таки помітив, як вона почала ховати листи від чоловіка та друзів. Сестричка цього всього ще не розуміла, і жила, як і раніше.

Я ж був зовсім самотнім. Годинами молячись Богу про допомогу, я втратив останню віру. І тоді вирішив полишити дім. Поцілувавши наостанок сплячу сестричку, я назавжди забув дорогу моєму серцю родину. Від образи та болю сльози застилали мені очі. Чому Бог не заступився за мене? Чому справжній зрадник так і не виявився? За що? Навіщо? Ці питання мучили мене, і я вирішив забути Бога, забути віруючих.

Тяжко склалося моє подальше життя. Я вирушив до іншого міста. Дуже скучав за сестричкою, але провідати її так і не наважився. У скрутні моменти життя хотілося молитися, але я переборов свої почуття до Бога. Сім’я в мене не склалася. Ось так і минуло життя, і тепер доживаю в будинку пристарілих.

– Невже ви ніколи так і не бачилися зі своєю сестричкою, лікарем і його дружиною? – поцікавився приголомшений історією Толик.

Чоловік потайки витер сльозу:

– Сестра знайшла мене через багато років. Виявляється, вона, дружина лікаря і сам лікар шукали мене. Вони завжди молилися за мене Богу. Хто був справжнім зрадником, знає лише Господь. Із сестрою ми потім зустрічалися. Вона постійно кликала у свою велику дружну родину. Але моє серце стало жорстоким. Знову чути про Бога й жити, як колись у дитинстві, я більше не хотів. Лікар із дружиною померли, і через сестру залишили мені на згадку про себе велику сімейну Біблію, яка дивом збереглася під час обшуку. Вона і зараз у мене, але не наважусь читати.

Ось так я і жив. А тут ви приїхали, і ти раптом нагадав мені дитинство. Адже колись і я любив Господа, був щасливим хлопчиком. Мені зараз так соромно, що не зберіг свою віру, не зберіг спілкування з Богом. Через це все моє життя було скаліченим.

Толик міцно обійняв старого і несподівано відчув, як гарячі сльози капнули на його плече. Чоловік плакав і вперше за всі ці роки знову молився.

Церковний автобус голосно сигналив. Час їхати. Толик і Федір Іванович неспішно йшли алеєю. Як же не хотілося розлучатися! Але нічого, це всього тільки на тиждень. Дідусі й бабусі з подивом дивилися на щасливе обличчя їхнього сусіда – раніше воно було відлюдкувате і суворе. Що трапилося? Федір Іванович привітно усміхався. Йому є що розповідати довгими вечорами.

Відтепер щонеділі худорлявий дідусь у теплому в’язаному жилеті з великою Біблією під пахвою зустрічав церковний автобус. А з транспорту йому назустріч виходив радісний хлопчик і палко обіймав старого. Нові мешканці будинку пристарілих вважали, що це онук приїхав провідати дідуся.

Щастя в тих…

Автор невідомий

Щастя в тих, хто ціль зумів пізнати,

Хто любов’ю до Христа горить,

Хто життя уміє цінувати

І за правду впевнено стоїть.

Щастя в тих, хто радісно й завзято

За слідами Господа іде,

Здібності свої, свої таланти,

Й сили всі для ближніх віддає.

Хто в житті про власне забуває

І стоїть за правду до кінця.

Лиш такому двері відчиняє

Дивне Царство Бога і Отця.

Блаженні голодні та спрагнені правди, бо вони нагодовані будуть

Сьогодні слово «правда» сприймається насамперед як істина або ж реальний стан справ. Минулого століття це слово сприймали як істину на ділі, тобто праведність, справедливість. Така собі протилежність кривді. Нагiрна проповідь Ісуса звернена не до всього світу, а лише до тих, хто визнає Христа своїм Богом. Ісус знає, що всі, хто Його любить, страждають від того, що у світі так багато несправедливості, зла та гріха.

Багато віків тому жив дуже розумний чоловік – цар Соломон. Чому він був таким мудрим, що про нього говорять, як про наймудрішого царя? Тому що цей чоловік попросив у Бога мудрості правдиво судити свій народ. Соломон від усього серця хотів чинити справедливо.

Чи помічав, що у твоєму серці є сильне бажання бути спокійним, мирним, правдивим? Чи не завдає тобі гострого болю, якщо чуєш або читаєш у газеті, як люди крадуть, убивають, обманюють і завдають страждання? Мріємо, як добре жилося, якби у світі не було ніякого зла.

Таке бажання нашого серця Ісус називає спрагою правди. А людей, які мають у серці таку спрагу, Він називає блаженними. Христос запевняє, що неодмінно настане такий час, коли цю спрагу буде втамовано й бажання правди буде задовільнено. Ми бачимо Ісуса Христа, Царя всіх царів, на престолі слави. У Його Небесному Царстві не буде нічого неправильного, нічого злого та несправедливого, бо туди не ввійде ніхто, хто служитиме брехні та гидоті, – каже Біблія.

Ісус очікує від усіх, хто визнає Його своїм царем, життя за законами Його Царства. Навіть зараз уже блаженними є ті, чиїм життям керує Цар Ісус Христос. Уже зараз ми можемо чинити за Його законами, справедливо і правильно. Уже зараз ми можемо відчувати глибоку радість, коли ставимося до інших людей правильно. Ісус нам у цьому допомагає. Як добре, що нашим Господом є Ісус Христос, Який для нас завжди має час, Який у будь-якій ситуації ладен допомогти нам чинити за Його законами, по правді.

Жага правди

Галина Вєзікова

Боже – Ти Бог мій, я шукаю від рання Тебе,

душа моя прагне до Тебе,

тужить тіло моє за Тобою

в країні пустельній і вимученій без води...

Пс. 62:2

Там, на горі, людей було багато:

Христа почути натовпи збігались,

Якісь ішли, немовбито на свято,

Якісь – своє отримати збирались.

Їх мучив голод, спрага неможлива.

Проте, як людям їжу роздавали,

Нагадував Христос їм, як важливо,

Щоб праведності душі їх шукали.

Вода і хліб – життєва то потреба,

Та все ж про душу варто пам’ятати:

Зачинені для грішних двері неба,

Жахливу вічність в муках будуть мати.

До справедливості жагу і спрагу правди

Втамує тільки Бог і Боже Слово.

Блаженство хай шукає кожен завжди,

Допоки є ще благодать Христова.

Розділ 6

Біляші

Наталія Жураковська

Олена з мамою щонеділі ходили до церкви на зібрання. Після молитви та співу всіх дітей забирала із собою Марія Петрівна – вчителька недільної школи. Вони йшли до іншої великої кімнати, де було розставлено столи зі стільцями, а в шафі були олівці, фломастери, фарби, кольоровий папір, клей і багато інших надзвичайно привабливих для дітей речей.

Марія Петрівна розповідала або читала якусь історію з Біблії. Потім діти малювали. Деякі малювали те, про що на уроці розповідала вчителька, а інші те, що хвилювало сьогодні. Хлопчики та дівчатка були різного віку від шести до чотирнадцяти років, і всім завжди було цікаво.

Тільки Люба, руденька дівчинка з ластовинням, здавалося, була десь за межами класу. Вона з’явилася нещодавно, приходила разом з учителькою та сідала в кутку, аж ніяк не реагуючи ні на розмови, ні на жарти.

Якось Олена прийшла до недільної школи сама, її мама застудилася й залишилася вдома. Дорогою дівчинка купила кілька біляшів, які дуже полюбляла. Але, надкусивши один, Олена зрозуміла, що ці біляші майже неїстівні. Пересолена й переперчена начинка була зовсім несмачною. Поблизу дівчинка не побачила смітника, тому поклала біляші в пакунок і побігла на тролейбусну зупинку.

У класі діти якийсь час були самі, вчителька десь затрималася. Толька смикнув Любу за косу, обізвавши її тугою зеленою, бо дівчинка завжди сиділа в зеленому потертому пальті, яке ніколи не знімала. Дівчинка промовчала, лише опустила очі.

– Любо, хочеш біляші? – несподівано для себе запитала Олена і простягнула свій пакунок.

Дівчинка мовчки розгорнула пакунок і почала повільно їсти біляші. Люба, мабуть, була дуже голодною. Дівчинка не помічала ні солі, ні перцю. Олена хотіла закричати, зупинити: «Не їж, я пожартувала!»

Аж тут увійшла Марія Петрівна, і розпочалося заняття. Сьогодні говорили про милосердя. Учителька розповіла дітям історію про милосердного самаритянина, який допоміг незнайомцю, і про милосердя Ісуса.

Але Олена сиділа, мов уклякла. Вона знала, що це таке, коли милосердя немає. Ніхто з дітей навіть не зрозумів, що біляші погані. Навпаки, вони вирішили, що Олена дуже милосердна, бо пригостила Любу, тоді як Толька з неї кепкував. І Люба, здається, також не помітила, що біляші були зовсім несмачні.

Тільки Олена тепер сиділа й мучилася. Коли всі почали малювати, вона зобразила не Христа, не самаритянина, а Любу в зеленому пальті й себе з чорним пакунком у руках. На пакунку було написано слово «гріх».

Удома Олена розплакалася й усе розповіла мамі. Жінка сказала, що чула про цю дівчинку від Марії Петрівни. Її взяла жити до себе бабуся, сусідка їхньої вчительки, бо батьки Люби загинули в автокатастрофі. Люба також із ними була в автівці, та залишилася неушкодженою. Ось тільки шок донині не минув, тому дівчинка не усміхається й не розмовляє. Бабуся її дуже любить і оберігає, але живуть вони бідно, на мізерну пенсію.

– Знаєш, донечко, напечімо краще біляшів і пиріжків із капустою та яблуками, – запропонувала мама.

– І я всі-всі віднесу Любі, – радісно вирішила Олена.

Майже весь день вони провели на кухні. А ввечері Олена вирушила в гості. Дівчинка дуже хвилювалася. Що вона скаже? Навіщо прийшла? Але все сталося просто чудово. Бабуся Люби виявилася доброю та привітною жіночкою. Олена вибачилася перед Любою. Однак дівчинка так і не зрозуміла, чим перед нею завинила гостя. Потім вони втрьох пили чай із біляшами та пиріжками, які були просто пречудові. І цього вечора Люба вперше за довгий час усміхнулася.

Олена і Люба стали гарними подругами. Інші діти з недільної школи також потоваришували з Любою. Вони ходили одне до одного в гості, влаштовували дитячі свята, на які хлопчики та дівчатка приносили те, що приготували вони самі чи разом із матусями.

Жаданий гість

Тетяна Жембровська

Старий дідусь, прокинувшись, щоранку

Сторінки Біблії пожовклої гортав,

І, помолившись Богові, на ґанку,

Щоб перехожих бачити, сідав.

Любив до себе в гості запросити

Він подорожнього, щоб хати не минав,

Гарячим чаєм з хлібом пригостити,

Послухати про різнії дива.

І якось уночі немов лунає

Ісуса голос (чи то уві сні):

«До тебе в гості завтра завітаю,

Я знаю, ти радітимеш Мені».

Старий прокинувся і заходився в хаті

Все мити, чистити, бо Гість прийде такий!

Смачну вечерю слід приготувати,

Ось свіжий хліб, а ось і мед густий.

Зимовий ранок, темний та морозний,

На вулиці хурделиця мете.

Старий чекає, розхвильований, серйозний.

Аж чує: хтось постукав! Хтось іде!

Та ні. Це не Ісус, то перехожий,

Змерз, аж дрижить, стомився, зголоднів.

Не сподівався, що йому поможуть,

Ледь не заплакав од привітних слів.

А на столі – гарячий суп та каша,

І у печі сухі дрова горять.

А поки грівся гість цей бідолашний,

Дід встиг йому про Господа сказать.

Пішов гість далі… Знов біля віконця

Сидить дідусь і дивиться на шлях.

Ось жінка йде, пригнічена та боса,

Й несе порожню торбу у руках.

«Заходь до мене, сестро моя мила!

І як же босою в мороз такий?

Ось черевики, хоч старі, та цілі,

Взувай швиденько, ніженьки зігрій».

«Ходила селами я по картоплю,

Та повертаюсь, бачите, ні з чим».

«Дай торбу, я картоплею наповню,

Ще й хліба дам я діточкам твоїм».

Стемніло. Сумно. Дід чекає в тузі,

А гість жаданий той не йде ніяк.

Знов стукіт в двері: «Хто там?» На порозі

У свитці латаній стоїть брудний жебрак.

Для нього хліб знайшовся, тепле слово,

Зігрітий, втішений подався він собі.

«Ти не прийшов, Ісусе, – дід промовив. –

Напевно, це примарилось мені…»

Схиливши сиву голову на руки,

Неначе задрімав тихенько він.

Аж чує гомін, кроки, мови звуки

І бачить: а гостей вже повен дім!

Тут перехожий, і жебрак, і жінка,

Сусіди, і дорослі, і малі, –

Всі, що заходили в його хатинку

І душу зігрівали у теплі.

І кожен з них підходив до старого

Із запитанням: «Ти Мене впізнав?»

І радісно забилось серце в нього,

Коли Ісуса голос пролунав:

«Я був голодний – ти Мені дав хліба,

І дав води, коли Я спраглий був.

Я у в’язниці був – Мене відвідав,

Нагим Я був – і ти Мене вдягнув.

Коли хворів Я – ти втішав словами

І рани, що боліли, лікував.

Мені служив ти, коли бідним людям

В стражданнях та в недолі помагав».

Блаженні милостиві, бо помилувані вони будуть

Ти скажеш, справедливо, що милостиві будуть помилувані. Правильно – це справедливо. Господь Бог наш справедливий. Але те, чого Він хоче нас навчити цим виразом, – більше за справедливість. Він навчає нас виявляти милість. Невже це так важливо? Адже, здавалося, бути справедливим – і все, досить. Що ще потрібно?

Бог нас створив за образом і подобою Своєю. Та через те, що перші люди, Адам і Єва, не послухалися Бога, у світ увійшов гріх. Усе людство стало грішним і втратило спілкування з Богом. За справедливістю, Він мав би покарати все людство, кожну людину. Бо немає нікого праведного, жодного. Так каже Слово Боже. Але Всевишній полюбляє виявляти людям милість, Він любить прощати грішника, який приходить до Нього з каяттям.

Однак Бог не може простити людину, якщо вона сама нікому не прощає. Ісус Христос навчає молитися: «І прости нам довги наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим». Він каже, що якщо ми не прощатимемо ближнім образи, які нам завдали, то і нам не буде прощено Богом.

Крім того, ми маємо проявляти милість не лише до тих, хто згрішив проти нас, а й до тих, кого ми навіть і не знаємо – до злидарів, бідняків, хворих. Так учинив Давид з інвалідом Мефівошетом, сином свого друга Йонатана. За словами Ісуса ховається дещо більше, бо Господь хоче, щоб ми були схожими на Нього.

Коли віримо, що Ісус помер за наші гріхи, і каємося в наших гріхах перед Ним, то Він приймає нас. Так ми стаємо дітьми Божими, а в наших серцях оселяється Дух Святий. Нам стає приємно виявляти милість до інших, бо Його Дух викликає у нас такі бажання. А чинячи так, як хоче Він, ми стаємо дедалі більше схожими на Нього.

Ось саме в цьому й полягає вища ціль заклику: «Блаженні милостиві, бо помилувані вони будуть». Блаженні ті люди, в серцях яких діє Бог.

Не на показ

Галина Вєзікова

Будьте ж милосердні,

як і Отець ваш милосердний!

Лк. 6:36

А що це значить – милостивим бути?!

Надію дати тому, хто сумує,

У скруті бідним руку простягнути

І одяг дати тим, хто потребує.

Не лише у мовчанні співчувати,

А діями, що справжню силу мають,

Про Боже милосердя нагадати

Всім грішникам, бо швидко дні минають.

У милості пролитій Бог спасає,

У тій, яку із відчаєм шукали.

Світ допомогу вже від нас чекає,

Як ми її від Бога дочекались.

Христос, Син Божий, постраждав за нас,

Своїм стражданням борг наш зміг покрити.

Будь милостивим, та не на показ, –

По-іншому спасенним і не жити.

Розділ 7

Четверо дверей серця

Анатолій Черкасов

Недільний ранок. Свіжий сніг, який ішов усю ніч і покрив усе навколо білосніжною пухнастою ковдрою, приємно хрустів під ногами Дмитрика. Дерева та кущі мали неймовірний вигляд.

Але Дмитрика не тішила навколишня краса, він навіть не помічав її. Хлопчик ішов занурений у свої думи: «Чому так трапляється? Я не хочу чинити погано, а воно саме якось виходить. Яким чином це погане потрапляє до серця? Ось Вовчик минулого літа кликав мене в сусідський садок по яблука? Я тоді не пішов, бо знаю, що це крадіжка, отже – гріх. Я знав, що так робити не можна, тому й не зробив. І Вовчику казав, але той не послухався. Звісно, він потім зрозумів, що цього не варто робити, бо сталася біда: собака ледве не покусав, і сторож покарав. Ну, крадіжка – це великий гріх. А як маленькі непомітні гріхи потрапляють усередину, я й не помічаю. Тато нещодавно читав у Біблії, що будь-яке зло виходить із серця. Але як воно туди потрапляє? Ось учора посварився з бабусею та образив сестричку. Мама мене покарала. Я і сам розумію, що винен, але в мене все не так виходить. Хочу бути добрим, лагідним, але злі слова самі якось вискакують. Хочу бути слухняним, але виходить часто навпаки. Певне, Ісус Христос засмучений моєю поведінкою».

Дмитрик ішов до недільної школи. Якби він мав гарний настрій, то вже давно прискакав. Адже хлопчик дуже любить бути в недільній школі. Тетяну Володимирівну також любить. Вона так зрозуміло та цікаво розповідає. А ще малюнки різні приносить. Дмитрик її історії слухав би і слухав.

Підійшовши до школи, хлопчик несподівано згадав, як мама з бабусею говорили, що коли буває скрутно на серці, то можна розповісти Ісусу, й тоді весь тягар із душі зникне. «А що як просто зараз скажу Ісусу, що маю на серці? – подумав Дмитрик. Потім зайшов за ріг будівлі й почав молитися: – Ісусе, я Тебе люблю і не хочу Тебе засмучувати. Тата, маму, бабусю й Олечку я також люблю й не хочу засмучувати. Навчи мене бути добрим і не пускати зло до серця. Я дякую Тобі, що Ти мене чуєш. Амінь».

Дмитрику на серці полегшало, начебто позбувся якогось тягаря. Весело збігши сходами, він увійшов до класу. Діти вже сиділи на своїх місцях та чекали на вчительку. Хлопчик сів на своє місце поряд із другом Саньком.

– Ти чого усміхаєшся? – запитав Санько.

– Та так, – відповів Дмитрик, а сам подумав: «Як добре, що у нас є Ісус. Йому можна все розповісти. Я вже в цьому переконався».

Тут до класу ввійшла вчителька і промовила:

– Дітки, ми з вами сьогодні обговорюватимемо цікаву тему: «Як гріх проникає до серця людини». Прочитаємо з Буття четвертий розділ, сьомий вірш: «Отож, коли ти добре робитимеш, то підіймеш обличчя своє, а коли недобре, то в дверях гріх підстерігає. І до тебе його пожадання, а ти мусиш над ним панувати».

Дмитрик ледве не вигукнув із радості: як швидко Ісус відповідає на молитви! До його вух долинув приємний голос Тетяни Володимирівни:

– Річ у тім, дітки, що людське серце має двері, через які входить зло. Каїн не послухався Бога, коли Він попередив хлопця, що гріх у дверях підстерігає. Тому зло ввійшло в серце Каїна, і він скоїв жахливий злочин – убив свого брата Авеля.

Через які двері гріх може ввійти до серця? Це очі, думки, вуха та язик – четверо дверей.

Розглянемо перші двері – очі. Через них ми отримуємо дуже багато інформації. Ми бачимо навколишній світ, красу Божого творіння. Але й погане теж бачимо: непристойні фільми, непристойні тексти чи фотографії тощо. Писання містить приклади, коли через очі гріх увійшов до серця та завдав шкоди. Згадайте Ахана. Чоловік був на війні, й одного разу побачив у шатрі неприятеля золото й гарне вбрання. Йому закортіло привласнити чуже, хоча Бог і застерігав нікому нічого не брати. Та очам Ахана настільки сподобалися ці речі, що він не встояв і забрав собі. Усе закінчилося просто жахливо: чоловіка за такий непослух забили камінням. Тому, діти, бережіть свої очі, щоб через них до вашого серця не ввійшов гріх.

Другі двері – думки. Про що ми тільки не міркуємо протягом дня! Скільки думок витає у нашій голові, а скільки з них намагаються потрапити до серця. Та від нас самих залежить пустити їх до свого серця, чи ні. Безліч пташок літає над головою, але ж ви не дозволяєте пернатим звити гніздечко на голові. Так і багато недобрих думок приходять, тому ви повинні відганяти їх від себе. У Новому Заповіті є така історія. Жили собі чоловік і жінка – Ананій і Сапфіра. Подружжя бачило, як багато християн жертвували значні кошти на потреби церкви, і собі захотіло показати, що вони мають добре серце, люблять Бога і готові допомогти нужденним. Вони продали все своє майно, але до церкви принесли лише частину від усієї суми. Коли їх запитали про гроші, то чоловік і жінка запевнили, що пожертвували всі кошти. Але це ж була неправда. Бог усе бачить: і наші думки, і наші справи. Через те, що у подружжя з’явилася думка збрехати, і вони не відігнали її, а впустили до свого серця, Ананій та Сапфіра померли.

Наступні двері – це вуха, слух. Лише уявіть, скільки зла може потрапити до вашого серця. У школі невиховані діти розповідають брудні анекдоти, співають непристойних пісень, вживають погані слова. Як ви реагуєте? Нашорошуєте свої вуха чи йдете від них якнайдалі?

Останні двері також дуже важливі. Це наш язик. Про нього так багато в Новому Заповіті написано, особливо в Посланні Якова. Язик може ранити людину грубим або злим словом. Згадайте, скільки неприємних слів ви казали своїм друзям, братам, сестрам, мамам і татам. Але потім вам самим було боляче від злих слів, які так легко злітали з язика. Багатьох людей занапастив саме язик.

Ось тепер ви знаєте, через які двері ворог душ наших хоче ввійти до серця, щоб потім і нам, і нашим ближнім заподіяти зло. Тому Бог і попереджає: «Пильнуйте й моліться». Як ви вважаєте: чому біля будівель, в яких є щось цінне, ставлять охоронців? Аби злодій не потрапив усередину й не вкрав того.

Наше серце також є дуже великою цінністю, і тому Бог застерігає всіх людей: «Над усе, що лише стережеться, серце своє стережи, бо з нього походить життя» (Прип. 4:23). Важливо не лише оберігати своє серце, а й наповнювати його. А чим – про це написано в 118 псалмі: «Я в серці своїм заховав Твоє слово, щоб мені не грішити проти Тебе». І допомогти нам у бажанні зберегти серце чистим може й хоче Господь. Щиро просіть Його про це і відкривайте серце для Нього Самого і Його слова, і Господь дасть вам силу та радість чинити згідно з Його волею, – підсумувала свій урок Тетяна Володимирівна.

Додому Дмитрик ішов із радісним серцем. Хлопчику не терпілося розповісти рідним, про що він сьогодні дізнався і що вирішив нікому не чинити зла та зберігати своє серце чистим.

У моєму серці живе Христос

Степан Загорулько

Моє серденько – світлий дім,

Де немає бруду та зла,

Я піклуюсь, щоб в серці моїм

Заздрість, злість і брехня не жила.

Вмію я розпізнати гріх,

В серці жити йому не дам

І ступити на мій поріг

Не дозволю брудним думкам.

В мене добрий є помічник –

Це улюблена книга моя.

Боже Слово слухати звик,

І корюсь йому з радістю я.

Ні пліток не боюсь, ні погроз,

Маю захист надійний, міцний –

В моїм серці живе Христос,

Ось чому я щасливий такий!

Блаженні чисті серцем, бо вони будуть бачити Бога

Твої дідусь із бабусею, певне, пам’ятають іще ті часи, коли людина вперше полетіла в космос. Це здійснив Юрій Гагарін. Атеїсти, люди які ні в що не вірять, по всій країні висміювали віруючих, адже космонавт після приземлення заявив, що в небі Бога не бачив. Ще й у школі з дітей, чиї батьки називали себе християнами, сміялися, а вчителі зарозуміло запитували: «Скажи, де Бог? Гагарін Його в небі не бачив». Але одна учениця-християнка відповіла: «Як Гагарін міг Бога бачити? Він не бачив, бо написано, що тільки чисті серцем Бога бачитимуть». Учительці на це вже нічого було відповісти.

У словах Христа «Блаженні чисті серцем, бо вони будуть бачити Бога» приховано значно глибший зміст. Християнин бачить Господа в Його прекрасному творінні, у блакитному небі та пухнастих хмаринках, у запашних квітах і дивовижному співі птахів, величній ході слона та граційному бігу антилопи. Віруючий скрізь і завжди бачить Бога. Це робить його спокійнішим, упевненішим і радіснішим. Серце такої людини, дорослої чи дитини, очищене Господом Ісусом Христом. Тому віруючий здатен скрізь і в усьому бачити Бога.

Але не тільки тому Ісус називає таку людину блаженною. Найголовніше ще попереду. Апостол Іван пише: «Улюблені, – ми тепер Божі діти, але ще не виявилось, що ми будемо. Та знаємо, що, коли з’явиться, то будем подібні до Нього, бо будемо бачити Його, як Він є». Ось таке розуміння робить віруючого щасливим, блаженним: знання, що після цього земного життя він матиме спілкування із Самим Господом Богом. Він побачить Бога. Віруючий, серце якого очищене Богом, буде схожим на Нього. Той світ, в якому живе Бог, незрівнянно гарніший від нашого. Там ніколи не буде скорботи і страждань, не буде й тіні зла. У новому світі житимуть лише ті люди, серця яких очищені вірою в Ісуса Христа.

Коли одного з перших християн – Степана – побивали камінням за проповідь про Ісуса, Господь на короткий час показав місце, де чоловік опиниться після смерті. І обличчя диякона Степана, якого злі люди прирекли на смерть, осяяла глибока радість. Ісус знає, про що говорить, коли називає людину блаженною. А чи належиш ти до цих блаженних?

Чисті серцем

Галина Вєзікова

Над усе, що лише стережеться, серце своє стережи,

бо з нього походить життя.

Пр. 4:23

Кому відкрито двері в Царство Боже?

Хто Словом Божим дорожити вміє?

І Господа побачити хто зможе?

Лиш той, хто серце в чистоті леліє.

Життя джерела – в серці у людини.

Думки і вчинки, почуття – із нього.

Хто прагне серця чистого щоднини,

Лиш той напевно відшукає Бога.

Христос Один нам серце зробить чистим,

Сміливо йди до Нього без тремтіння.

Ось головна з усіх біблійних істин:

Він взяв наш гріх, а нам дає спасіння!

Молись і Біблію читай повсюди,

І знай: тобі обіцяно багато!

Щасливі в світі чисті серцем люди,

Лише таким шанс Господа пізнати!

Розділ 8

Помста індіанця

Автор невідомий

В одному із західних штатів Америки неподалік великого селища розташовувалася ферма молодого поселенця Вільяма Саллівана. Чоловік був родом з Англії, але вже багато років він мешкав в Америці. Завдяки старанній праці, маєток Саллівана розрісся, тому фермеру жилося непогано.

Ферма височіла на пагорбі, а внизу протікала маленька річка. Поруч була велика лісопилка. На південь і захід розкинулися чудові вишневі й персикові садки, до яких прилягали поля пшениці, кукурудзи та пасовища для худоби. На півночі та сході буяли хвойні ліси, багаті на дичину. Тут Вільям Салліван після збирання врожаю разом зі своїми друзями проводив багато часу на полюванні. Він був досвідченим мисливцем, відмінно стріляв і ніколи не повертався додому без гарної здобичі.

Стосунки між поселенцями та індіанцями за тих часів були зовсім іншими, ніж тепер. Індіанці жили великими племенами та своєю войовничістю наводили жах на білошкірих людей. Однак індіанці рідко наближалися до їхніх селищ.

Був чудовий червневий вечір. Сонце сідало за багряні хмари. Вільям Салліван на ґанку свого будинку точив коси для майбутньої косовиці. Узагалі-то він був добродушним молодиком, однак стосовно індіанців відчував, як і багато інших, непереборну антипатію. Цих червоношкірих чоловік мав за негідників і бажав, аби вони якомога рідше траплялися йому на очі.

Вільям був зайнятий роботою й не помітив, як до його будинку підійшов високий індіанець. І тільки коли той заговорив, Вільям здивовано підвів голову. Індіанець видавався зовсім знесиленим.

– Чи не погодиться мій білий брат дати трохи хліба й нічліг стомленому мисливцеві? – ледве чутно запитав подорожній.

Вільям одразу підхопився й, указавши на ворота, гнівно відмовив:

– Іди звідси, червоний собако! Працюватимеш – матимеш хліб. Ледарям і злодіям у мене шукати нічого!

Очі індіанця на мить блиснули гнівом. Але він пересилив себе і знову попросив:

– Я хворів, тому не міг полювати. Тепер я страшенно голодний. Будь ласка, дай мені лише шматок хліба.

– Геть звідси! – розлютився фермер. – Я нічого для тебе не маю!

Індіанець, ледве тримаючись на ногах, опустив погляд, але потім іще раз попросив:

– Тоді дай хоч холодної води, я не можу далі...

Однак і це прохання Салліван відхилив, грубо вказавши на річку. Індіанець нічого більше не промовив. Бідолаха ще трохи почекав, серйозним поглядом оглядаючи фермера, потім повернувся й, ледве переставляючи ноги, поплівся до річки.

Дружина Вільяма Саллівана все це чула: вона саме годувала дитину на кухні. Ледве дочекавшись, коли Вільям пішов у сарай, жінка швидко зібрала деякі харчі: скибку хліба, шматок смаженого козячого м’яса, глечик кукурудзи, банку молока – й поспішила за індіанцем.

– Ти голодний і хочеш пити, – сказала вона бідоласі, який безпорадно лежав на траві, – ось, візьми.

Знесилений індіанець розплющив очі, кинув на жінку вдячний погляд і, підвівшись, потягнувся до банки з молоком. Дружина фермера розстелила велику хустку й розклала на ній їжу. Голодний індіанець почав їсти. Наситившись, чоловік сказав:

– Відтепер Каркучі завжди охоронятиме Білу Чайку та маленьких дітей у її гнізді й ніколи не заподіє їм зла. Твій червоний брат не шукатиме помсти. – Із цими словами він вийняв зі своєї кишені пучок пір’я чаплі й подав дружині фермера зі словами: – Якщо чоловік Білої Чайки полюватиме в лісах червоних воїнів, нехай це пір’я застромить у свій капелюх.

Літо минуло. Осінь була в розпалі. Пшеницю й кукурудзу зібрали до комор, і Вільям Салліван готувався до полювання. Раніше він завжди збирався з великою радістю, не боячись несподіваного нападу індіанців. Але цього разу було недобре передчуття. Індіанець, якого влітку так безсердечно прогнав із двору, не йшов із його думок. Вільям побоювався помсти й сумління не давало спокою.

За день до виїзду на полювання Салліван поділився своїми побоюваннями з дружиною. Марія спокійно вислухала, а потім із шухляди вийняла пучечок пір’я чаплі. Жінка розповіла, як нагодувала знеможеного індіанця та що він сказав. Вона заспокоїла Вільяма, запевнивши, що йому нічого боятися.

– Ні, – заперечив стурбований Вільям, – ці індіанці нічого не забувають і ніколи не пробачають образ. Це потрібно було мати на увазі.

– Може і так, але вони також ніколи не забувають виявленої до них доброти, – відповіла Марія. – Я пришию це пір’ячко до мисливського капелюха. Пам’ятаю, як мій батько сказав якось, що ми ніколи не маємо нехтувати застереженням заради власної безпеки. А в усьому іншому треба довірятися Божій охороні. Боюся, – продовжила вона після невеличкої паузи, – що ми на хибному шляху. Якщо пожнемо, що посіяли, чи отримаємо, на що заслужили, то ми пропащі люди. Адже зовсім викинули Бога зі свого життя...

Після цих слів на її очах виступили сльози. Вона була дочкою благочестивого англійського капітана, тож знала, чого Бог очікує від людини.

Вільям серйозно кивнув:

– Твоя правда. І мене це гнітить уже якийсь час... Як згадаю всі свої гріхи й нечестя, страшно стає...

Між Вільямом Салліваном та його дружиною Марією того вечора відбулася серйозна розмова, після якої вони вперше за останні роки разом схилили коліна та віддали себе Божій благодаті.

У житті багатьох людей Господь страхом досягає їхніх сердець і сумління. Але все це Він робить із любові до людини, не бажаючи її загибелі, а щоб вона звернула свій погляд і всю свою увагу на Бога.

Погода наступного ранку видалася чудовою. На синьому небі не було ні хмаринки. Так само сяяли очі Вільяма Саллівана. Було видно, що чоловік звільнився від важкого тягаря. Страх зник із його серця, і фермер уже хотів прибрати пір’я чаплі зі свого капелюха, проте Марія не дозволила це зробити.

Полювання було вдалим, і перший день минув без особливих пригод. Однак наступного дня в погоні за оленем Вільям занадто далеко відійшов від мисливців. Він заблукав у великій, дуже густій ділянці лісу й багато годин згаяв на пошуки своїх товаришів.

Уже сутеніло, коли ліс став трохи рідшим. Вільям Салліван вийшов на простору галявину, розділену річкою й зарослу чагарником. Голод і безсилля так далися взнаки, що Салліван ледве волочив ноги. Уважно подивившись навкруги, він зрозумів, що ця місцевість зовсім незнайома.

Тримаючи рушницю напоготові, Вільям рушив до густого чагарнику, що ріс коло берега річки. Чоловік був за кілька метрів від нього, як раптом почувся тріск. Чагарник розсунувся й зі свого притулку виступив могутній буйвіл. На мить звір зупинився й уп’явся поглядом у мисливця. Але потім, опустивши голову, помчав на Саллівана. Чоловік устиг вистрілити, та щоб добре прицілитися, часу не було. Куля злегка зачепила буйвола, чим страшенно розлютила звіра.

Салліван був сильним, спритним і вертким. Хоча блукання лісом знесилило, але небезпека додала сили та сміливості. Він стрибнув убік, учепився одною рукою звірові у гриву, а другою вихопив з-за пояса мисливський ніж... Однак боротьба була нерівною. Розлючений звір метеляв його врізнобіч і, нарешті, кинув на землю.

Салліван буквально поглянув смерті в очі. Та цієї миті пролунав постріл. Буйвіл упав на землю. Високий індіанець швидкими стрибками підскочив до пораненої тварини й мисливським ножем завдав їй смертельного удару. Вільям Салліван тим часом підвівся й напружено спостерігав за подіями. Видно, індіанець не мав злих намірів. Вільям полегшено перевів подих і запитав у рятівника про найкоротший шлях до селища білих. Не дивлячись на Саллівана, індіанець відповів:

– Якщо втомлений мисливець почекає до завтра, то індіанець покаже йому шлях до гнізда Білої Чайки.

Із цими словами рятівник неквапливо рушив уперед, і Салліванові нічого не залишалося, як піти слідом. Трохи згодом вони прийшли в маленький індіанський табір. Минувши всі намети, провідник зупинився біля річки, на землі розстелив для гостя кілька шкур і запропонував індіанську вечерю: кукурудзяні коржі та смажену дичину. Тим часом настала ніч, небо вкрилося зорями, і змучений фермер заснув.

Іще до сходу сонця індіанець розбудив Саллівана. Поснідавши, чоловіки вирушили в дорогу. Індіанець знову йшов попереду і за потреби розчищав дорогу широким ножем. Коли перші промені сонця визирнули з-за вершин гір, Салліван уже стояв біля воріт своєї ферми.

Вільям не міг стримати радості, відчувши мир і спокій знайомих місць. Серце його сповнилося подякою до такого гостинного провідника. Лише тепер індіанець повернувся і подивився Саллівану в очі. Вільям відсахнувся. І куди ж він дивився раніше? Перед ним стояв той самий індіанець, якого влітку він так грубо образив і прогнав зі свого двору. Обличчя червоношкірого було суворим і виразним, і він серйозно промовив:

– П’ять місяців тому, коли стомлений і голодний Каркучі стояв на цьому місці, ти обізвав його червоним псом, злодієм і ледарем. І прогнав геть. Учора Каркучі міг би тобі помститися. Але Біла Чайка дала поїсти, і тільки тому він пощадив твоє життя. Мій білий брат може тепер іти додому. Але якщо він колись побачить індіанця в біді, нехай учинить так, як Каркучі вчинив із ним.

Із цими словами індіанець хотів рушити. Тоді Салліван схвильовано схопив рятівника за обидві руки й почав гаряче запрошувати ввійти в будинок; увійти на доказ того, що червоношкірий рятівник простив йому безсердечність. Індіанець прийняв запрошення.

Марія дуже здивувалася гостю. Але її подив перетворився на радість, а потім, коли почула, що сталося, – на глибоку вдячність. Після цього Каркучі став не тільки почесним гостем на фермі, а й бажаним другом сім’ї.

Ця ситуація ще раз змусила Вільяма та Марію серйозно подумати про порятунок своїх душ і шукати миру там, де його справді можна знайти: в Ісусі Христі. Бог, Який почав у них добру справу, довів її до кінця. Вільям Салліван і його дружина покаялися у своїх гріхах, визнали, що винні перед Богом. Усю безнадійність свого стану вони принесли Господеві Ісусу – Спасителю грішників, і від Нього дістали прощення та мир.

Минуло чимало часу, поки язичницька душа індіанця також змогла зрозуміти значення жертви Ісуса на хресті. Повільно, але й у неї проникало світло Боже. У житті Каркучі відбулася істотна зміна, коли зрозумів, що він є загиблим грішником і має потребу в Ісусові Христі як у своєму Спасителеві. Після того індіанець розповів землякам про чудову Божу благодать, про Ісуса Христа, Який прийшов на землю, постраждав за грішників і відкрив усім охочим шлях до порятунку.

За два роки в їхню місцевість приїхав місіонер, і Каркучі став першим індіанцем свого племені, який прийняв хрещення. Настанови, які чоловік дістав, допомогли йому переконливіше проповідувати Слово Боже. Каркучі помер відносно молодим. Останні місяці свого життя індіанець провів у будинку білих друзів, звідки Господь Ісус забрав Свого слугу до Себе в Небесну Вітчизну.

Жити в любові

Володимир Книшев

Тато встав – суддя іде,

В мами – плач з журбою.

А між них хлоп’я руде,

Що взяли з собою.

Жити поряд сил нема,

Колються словами,

В них отрута лиш одна,

Дивляться вовками.

А маля в напруги мить

Міцно їх тримає.

І любов’ю, що бринить,

До обох палає.

«В кого б жити ти хотів:

В тата чи у мами?

Що мовчиш? – суддя повів. –

Чом заливсь сльозами?»

«Бо бажаю я в цю мить,

Щоб ми обійнялись,

І разом пішли додому,

Або прогулялись».

Наче мак почервонів,

У сльозах запнувся…

І додому з татом син

Й мамою вернувся.

Так Ісус нам мир зберіг

Із Отцем, що має.

Сатану Він переміг.

Бо любов приймає.

Блаженні миротворці, бо вони синами Божими стануть

Як ви гадаєте, навіщо у цей світ приходив Ісус Христос? На це запитання можна дати багато відповідей. Наприклад: аби спасти людей від загибелі; щоб ті, хто вірує у Нього, мали вічне життя; щоб дати надію тим, хто впав у відчай, і радість тим, хто сумує. І ці відповіді правильні та відверті.

Писання говорить, що Бог у Христі примирив із Собою весь світ. Ісус Христос прийшов у цей світ і помер на хресті, аби споконвічна ворожнеча людини з Богом припинилася. У Біблії написано, що Господь не тільки весь світ примирив із Собою, але й нам, хто вірує в Нього, доручив служіння примирення. Що це означає? Це означає, що ми від імені Бога повинні говорити всім людям, що вони теж можуть прийти до Бога і примиритися з Ним; що Господь зробив усе, щоб мати мир із людьми. Людині лишилося тільки прийти до Нього й щиро попросити прощення за свої гріхи для примирення з Ним. Це – стосовно нас і наших взаємин із Богом. А як щодо наших відносин із людьми, з усіма тими, з ким ми живемо, навчаємось і граємо або ж просто зустрічаємо на вулиці?

Господь Ісус учив нас молитися. У молитві «Отче наш» є такі слова: «І прости нам наші гріхи, бо й самі ми прощаємо кожному боржникові нашому». Чи йдеться тут про гроші? Навряд. Тут Ісус навчає нас прощати. Христос говорить, що Господь Бог прощає гріхи наші, тільки коли ми прощаємо людям те, в чому вони перед нами завинили. Тому для Господа так важливо, щоб ми допомагали людям помиритися одне з одним. Адже якщо вони не помиряться, то не зможуть отримати прощення від Бога.

Звичайно, допомагаючи іншим миритися, чи, ще краще, взагалі не сваритися, ми й самі не повинні ні з ким сваритися, а якщо вже таке станеться, – бо різне в житті трапляється, – то слід негайно помиритися. Перший крок

Миротворці

Галина Вєзікова

Пильнуйте про мир зо всіма, і про святість,

без якої ніхто не побачить Господа.

Євр. 12:14

Страждання, війни, сльози, марнота,

Життя сьогодні – страх, гірка тривога.

А все чому? Є відповідь проста:

Серця не мають праведності Бога.

Господь планету нашу влаштував

Для миру, а не горя світового,

Та гріх Його творіння сплюндрував

І людство вже воює навіть з Богом.

Коли прийшов на землю Божий Син,

Прийшов і постраждав як Примиритель,

Він вірним в світі мир приніс Один,

В нас миротворців бачить наш Спаситель.

Будь миротворцем там, де ти живеш,

По правді прагни з друзями чинити.

Бо мир руйнує гріх й брехня без меж,

Таку пожежу складно загасити.

В родині миротворцем будь завжди:

Бо саме там украй жорстокі битви.

Турбуйся не про себе лише ти,

За рідних і близьких піднось молитви.

Лише такий Його дитям стає

Дорогоцінним, мов зіниця ока.

Тож миротворцем бути – честь велика є

Хоча й ціна примирення висока.

Розділ 9

Іди геть!

Руф Фрей

–Ходімо додому, Кай Кане!

Міцно схопивши сина за руку, Суні Леунг вивів його з місіонерської школи. «Чим я завинив? Чому батько так суворо дивиться на мене? Чим розгнівав його? Чому він забрав мене з уроку? – перелякано міркував хлопчик. – Ох, згадав... – Кай Кан затремтів. – Сьогодні день поминання небіжчиків. Що тепер буде? Я не можу виконати бажання батька, не можу зробити жертвопринесення!»

Що робити? День поминання небіжчиків – одне з найважливіших свят у Китаї. Адже цього дня в кожній родині хлопчики приносять жертви покійним предкам. Китайці вірять, що так вони підкріплюють небіжчиків на їхньому довгому шляху в темному загробному світі. Дівчаткам це робити не дозволялося. Кай Кан знав: удома на нього чекає таця зі смаженою куркою, чотирма чашками вина та двома паличками для їжі.

– Але ж я не можу це зробити, – бурмотів собі під ніс хлопчина. – Я тепер належу Ісусові. Предки давно померли. Моя їжа їм зовсім не допоможе. Я люблю Спасителя. Що робити? Батько не розуміє мене. Він ненавидить учення про Христа.

Суні Леунг прискорив ходу. Хлопчик мовчки йшов за батьком. Його рішення було непорушним: він не робитиме жертвопринесення мертвим предкам! Прийшовши додому, батько вручив хлопчику тацю:

– Ти єдиний син поважної родини Леунг. Виконай свій обов’язок. Схили коліна і принеси жертву.

Він силоміць поставив хлопчика на коліна. Кай Кан не ворушився. Минуло кілька хвилин. Потім, підвівши голову, хлопчик промовив:

– Тату, поважні предки давно мертві. Вони вже не можуть їсти.

– Роби, що кажуть. Я тут хазяїн. Ти що, вчитимеш мене?

Хлопчик усе ще зволікав. Потім тихо сказав:

– Тато, я люблю Ісуса. Я не можу поклонятися небіжчикам. – І з цими словами він повільно підвівся з колін.

– Кай Кане, не кажи мені про Ісуса. Ти маєш мені коритися. Ти – мій син. До того ж ти єдиний, хто може зробити жертвопринесення. Підкорися негайно, чуєш!

Батько стояв перед ним із загрозливим видом. Що далі? Тремтячи від страху, хлопчик захитав головою:

– Тато, я люблю тебе, проте цього разу не можу послухатися. Ісуса я люблю ще більше, – очі хлопчика наповнилися слізьми. Переривчастим голосом він вимовив: – Тату, я не можу поклонятися предкам.

Тут батько розлютився. Стоячи перед сином зі стиснутими кулаками, він запитав:

– Хто тоді робитиме жертвоприносини для мене, коли мене не буде на цьому світі? Ти єдиний син у нашій родині. Хіба цього не знаєш? Невже ти не опікуватимешся своїм батьком після того, як він помре?

Голос чоловіка затремтів від страху. Для нього не було думки, страшнішої за цю: «Ніхто не буде приносити мені жертви. Я буду один на тому темному шляху в потойбічний світ». Треба змусити Кай Кана виконати жертвопринесення. Грізно поглянувши на сина, батько наказав:

– Роби, нарешті, що тобі говорять! На коліна!

Хлопчик знову опинився на колінах, із тацею в тремтячих руках. Але він, як і раніше, не ворушився. Серце розривалось у його грудях: він любив свого батька й завжди охоче підкорявся. «Скільки разів я намагався розповісти батькові про Ісуса, та все марно. Ох, якби він міг зрозуміти, що після смерті вже не потрібні ніякі жертви! Якби батько погодився послухати про Христа, то більше б не боявся. Цього разу я не можу йому підкоритися. Я б хотів, але не можу, бо належу Спасителю», – у серці Кай Кана точилася запекла боротьба.

Батько незрушно стояв перед хлопчиком. Він не розумів сина. Чому Кай Кан так пручається? Торік він без вагань зробив жертвопринесення. Що ж його так змінило? Невже вчення про Христа має таку силу? Кай Кан мусить виконати обряд. Мусить! Іншого виходу немає! Батько перервав гнітючу тишу:

– То що, сину, мені ще довго чекати?

Відповіді не було. Кай Кан усе ще стояв на колінах із тацею в руках. Нарешті!.. Але що це? Захитавши головою, хлопчик тихо, але твердо відмовив:

– Тато, я не можу.

Обсипаючи хлопчика прокльонами, батько рвучко підняв його й вихопив із рук тацю:

– Якщо ти не хочеш принести жертву, то не вартий того, щоб належати до родини Леунг. Іди геть і більше тут не з’являйся!.. Або... – понизивши голос, батько продовжив: – Або, можливо, ти передумав і все-таки вирішив принести жертву, Кай Кане? Хіба ж ти не любиш свого батька?

Хлопчик був у розпачі. Невже його виженуть із дому? Чи зможе він це пережити? Проте принести жертву небіжчикам Кай Кан не може.

Батько вивів сина до садової хвіртки. Відсунувши засув, чоловік сказав востаннє:

– Сину, послухайся мене. Ще не пізно, повернися!

Голос Кай Кана тремтів, але хлопчик був твердий:

– Ісус – мій Спаситель. Якби ти знав Його, тато, то теж більше не поклонявся предкам.

– Годі! Іди геть!

Кай Кан зробив кілька нерішучих кроків і зупинився. За ним клацнув важкий засув. Він лишився сам. Куди тепер? Невже доведеться спати на вулиці? Хто тепер про нього дбатиме, хто годуватиме? Кай Кан повільно брів вулицею. Раптом хлопчик згадав свого вчителя. Може, він допоможе? Може, наставник іще у школі? Хлопчик гучно постукав у двері школи.

Вчитель розгублено вислухав сумну історію. Поки вони разом обмірковували ситуацію, у двері знову постукали. Кай Кан ледве не закричав, побачивши батька. Але Суні Леунг затинаючись промовив:

– Пане вчителю, розкажіть мені про цього Ісуса. Якщо Він може зробити хлопчика таким сильним, що той ладен краще полишити рідний дім, ніж зректися Його, то мені хочеться знати про Нього більше. У Ньому має бути щось особливе...

Сила

Віктор Ахтьоров

Був проповідник, що Силою звали.

Разом з Павлом вони скрізь мандрували,

Всім про Христа розказати старався,

Сильний пророк перепон не боявся.

Навіть коли він в тюрмі опинився,

Сила не здався, а вірним лишився.

Міць свою в Господі Сила шукав,

А як знаходив – у діло пускав.

Хочеш буть вірним – шукай силу Божу.

Будеш як Сила. У стресах все зможеш.

Буде лунати тоді з твоїх вуст:

«Цар над царями – Господь мій Ісус!»

Блаженні вигнані за правду, бо їхнє Царство Небесне

Далеко позаду залишилися рідні гори та поля, з яких так і не встигли зібрати врожай, а ще могили предків і близьких, які загинули під час останнього нападу. В їхній валці близько ста осіб – чоловіки (більшість із них похилого віку), діти, жінки. Це були гугеноти. Їм пощастило вижити після погромів, які влаштували королівські війська. Гугеноти вирушили до сусідньої країни, де, як казали, християн не переслідують, не спалюють на вогнищах та не топлять у річках. Там можна читати Біблію без остраху, що за це кинуть за ґрати чи відрубають голову.

Залишені в живих ішли на чужину, не знаючи, що на них там очікує. Вони співали. Дорогою линули пісні далекої батьківщини – південної Франції, пісні про Христа, їхнього Спасителя. Мандрівники співали зі сльозами та тихою радістю, адже знали, що страждають за Христа, за свою віру в Нього. Вони нашвидкуруч поховали єдиновірців, що загинули від рук солдат, і зараз ішли в країну, де могли вільно вірити, як їм наказувало серце, як написано у Священному Писанні.

Так було ще з першого століття, з часів римських імператорів – гонителів християн, так було в середні віки, так було в багатьох країнах протягом усіх віків, так воно є і сьогодні. Християн переслідують у Нігерії, Індонезії, Іраку, Ірані, Малі, Сомалі...

Задай в інтернеті запит «біженці-християни» і ти побачиш, що нічого не змінилося: як гнали християн за всіх часів, так їх женуть і сьогодні. Можеш запитати: «Чому? За що? Чому Бог допускає таке?» Христос сказав: «Як Мене переслідували, то й вас переслідувати будуть». Християн утискають скрізь, оскільки вони визнають над собою лише владу Бога, люблять Ісуса Христа понад усе та не хочуть служити ідолам. Вони нікому не поклоняються, крім Христа, і прагнуть жити за велінням сумління та вченням Слова Божого – Біблії.

Ісус сказав: «Блаженні вигнані за правду, бо їхнє Царство Небесне». Той, хто вірує в Ісуса Христа, знає: Бог приготував йому дещо краще, ніж сусідню країну, де можна вільно збиратися для молитви та читання Біблії. Він приготував Царство Небесне. Ця надія – найпотужніша зброя проти суму, страху та спокуси бути як усі, не виділятися своєю вірою, приховувати своє християнство.

Ісус каже, що щасливий той, хто страждає за Нього, кого переслідують за правду. Саме для них Він приготував те, що нікому навіть на думку не спадало. Це настільки особлива радість, що в порівнянні з нею розвіються спогади, мов під сонцем уранішній туман, про усі тяготи й переслідування.

У книзі Об’явлення записано такі слова Ісуса Христа: «Будь вірний до смерті, і Я тобі дам вінця життя!» Оце справжнє щастя – мати такого Господа, в руках Якого вся влада, все майбуття.

Ціною страждань

Галина Вєзікова

І утиск великий постав того дня проти єрусалимської

Церкви, і всі, крім апостолів, розпорошилися по краях

юдейських та самарійських… Ходили тоді розпорошенці,

та Боже Слово благовістили.

Дії 8:1, 4

Гоніння буря всіх їх розмела,

Журба і біль злиденного прочанства.

Здавалось часом: смерть перемогла

Весняні паросточки християнства.

Та біженці з клунками і дітьми

Несли в своїх серцях Господнє Слово,

Промінням правди сяяли вони

Ціною мук провісників Христових.

Лиш сила Духа вижити дала.

Душа в нових місцях укорінилась,

Та пам’ять дні назавжди зберегла –

В Єрусалимі церква народилась.

Було колись… Та нині ми живем –

На схилі літ в напруженім чеканні,

І страх, і біль приносять в серце щем,

І захисту не маємо в стражданні.

Політики безчесні чинять зло,

Дозволеного межі всі ламають.

Що вчора ще немислимим було,

Сьогодні за буденне виставляють.

У серці страх, а ззовні – лиш біда,

Від цього не сховатися сьогодні.

І що робити?.. Ти розповідай,

Засвідчи всім про милості Господні!

Закінчиться жорстока боротьба,

Спіткнуться всі, хто гордощі підносить.

І дзвінко вмить небесная труба

На Свято труб рішуче всіх запросить.

Розділ 10

Подія в школі

Автор невідомий

Тільки-но пролунав дзвінок з уроку, як дітвора висипала на вулицю. Усім хотілося знати, що там так гриміло і скреготало під час заняття. Виявляється, на шкільне подвір’я в’їхали велетенські вантажівки. Вони привезли цеглу, пісок і дошки.

Давно вже вирішили добудувати та розширити стару школу. Ось і почалася цікава робота – будівництво. Коли вантажівки поїхали, всі школярі вийшли у двір складати цеглу.

Робота була нелегкою. Цегла боляче дряпала пальці, але хлопчики, наслідуючи дорослих, вишикувалися ланцюжком і передавали цеглини один одному – так справа йшла швидше. А дівчаткам учитель наказав підбирати колоту цеглу і складати її в окрему купу. Дівчатка охоче взялися до справи, та незабаром ця робота їх виснажила: боліла спина, руки. Повільно рухаючись, дівчата ліниво піднімали й переносили биті цеглини.

Серед учнів четвертого класу була одна дівчинка-християнка – Віра. Батьки навчили, що лінуватися – погано. Якщо робиш справу, працюй старанно, добре. Дивлячись на однокласниць, Віра також хотіла працювати повільно, та, згадавши мамину настанову, заходилася енергійно носити цеглу.

– Черниці, як завжди, більше за всіх треба! – в’їдливо посміювалися дівчата.

– Звичайно, їй це потрібно, а то Бог покарає! – вигукнула Світлана, підбурюючи всіх до сміху.

Неприємно стало Вірі. Якийсь гіркий клубок підкотив до горла. Вона на мить застигла. «Ну й нехай сміються, – втішила вона себе. – Над Ісусом теж сміялися...» Тож Віра продовжувала працювати так само вправно, як і раніше. Не вперше їй чути прізвисько «черниця». До нього всі звикли. І Віра теж. Змирилася.

Зазвичай, трохи поглузувавши, учні переставали. Чи то слова в них вичерпувалися, чи то жаліли Віру. Але сьогодні зупинити дівчаток було неможливо. Вони вигадували всілякі небилиці про Бога, про віруючих і обов’язково згадували Віру – як найбільш ревну серед богомольців.

«Ісусе! Допоможи мені не заплакати! – подумки просила Віра. – Це ж через Тебе вони сміються з мене!»

Жартами та сміхом цього разу справа не вичерпалася. Світланка, найзухваліша з дівчаток, закричала:

– Та її ж нічим не проймеш! Усе байдуже! Вірко, ти ганьбиш наш клас! – І з розмаху жбурнула у Віру цеглиною.

Усі зойкнули.

– Світлано, ти що робиш?! – пролунав чийсь переляканий вигук.

Але було пізно. Глухо стукнувши, цегла вдарила Віру по пальцях. Від болю в очах потьмарилося, потекли сльози.

Тільки зараз учитель Іван Петрович звернув увагу на гамір.

– Що сталося? – підійшов він до дівчаток.

Обличчя Віри було блідим, з пальця текла кров. Світланка стояла осторонь, теж бліда, але не від болю, а від страху.

– Добре, що в голову не влучила, бо, певно, вбила б її! – зронив хтось із хлопців.

Швидка відвезла Віру до лікарні. Там зупинили кров і загіпсували зламаний палець. А на шкільному подвір’ї тимчасово зупинили роботи. Усі учні вже знали, що зробила Іванова Світлана. Ніхто не схвалив її вчинку. У дитячих серцях несподівано прокинулася жалість, щира людська жалість до Вірочки.

– Ну хай вірить у свого Бога, та бити її навіщо? – спробував хтось присоромити Світлану.

– Нічого, Бог її зцілить! – чи то серйозно, чи то жартома вигукнув один хлопець.

Увечері Віра вже була вдома, але ніяк не могла заснути. Болів не тільки палець, а й уся рука. Павлик, молодший брат Віри, дивлячись на її страждання, порадив:

– Завтра ж піди й розкажи про все її батькам. Ото вже буде! Я знаю її батька – він дуже суворий.

– Ти неправий, Пашо, – відгукнулася з іншої кімнати Надійка, старша сестра. – Адже Христос учив нас прощати ворогам.

Павлику стало соромно, але водночас йому було шкода сестричку:

– Так, я знаю. Але ти подивися, Віра ледве терпить, так у неї рука болить. І набрякла он як, уся червона...

Віра, розчулена співчуттям брата, заплакала.

– Пам’ятаєш, Ісус навчав: якщо хто вдарить тебе у праву щоку, підстав йому й ліву? – нагадала Надя.

– Так, діти, – втрутився у розмову тато, – найкраще пробачити й не тримати ніякого зла в серці. Господь сказав, що Сам розбереться з нашими ворогами, за справедливістю Своєю. А нам Він звелів не мстити за себе.

У Віриній душі точилася боротьба. Так важко пробачити Світланці! Чийсь голос в її серці наполегливо переконував: «Усе одно помстися! Вона не мала права так учинити з тобою!» Які лише думки не приходили в голову! І все ж перемога сталася. «Краще пробачити. Так Ісус навчав!» – вирішила нарешті вона, і на душі стало спокійно й добре.

Наступного дня Віра прийшла до школи з набряклою та почервонілою рукою. Але її блакитні очі, як завжди, світилися добром і радістю. Писати Віра не могла, тому просто сиділа та слухала.

Однокласники намагалися не дивитися на Віру. Соромно було. А Світланка цього дня до школи взагалі не прийшла. Її відсутність насторожила всіх.

– Ну й перепаде ж їй! – зловтішалися хлопці. – Так Світланці й треба!

Після уроків учитель оголосив, що через учорашню подію відбудуться класні збори. Коли з’ясували, як усе сталося, виникло питання: як же покарати Світлану?

– Поставити двійку з поведінки!

– Викликати батьків!

– Змусити помити підлогу у школі!

Пропозицій щодо покарання Світлани було багато. Говорили все, що тільки спадало на думку. Кожен намагався вигадати покарання якомога тяжче. І тільки Віра мовчки спостерігала за подіями.

Вислухавши учнів, Іван Петрович промовив:

– Нехай Віра скаже. Гадаю, її слово буде вирішальним, тому що вона – потерпіла.

Сором’язлива Віра почервоніла й повільно підвелася з-за парти. Підтримуючи загіпсовану руку, вона промовила:

– Я прощаю Світлані.

– Отакої! Палець зламано, рука набрякла, а вона каже – прощаю!

– Недотепо, помститися треба!

– Ні! Здачі все одно потрібно дати! – почулися з усіх боків обурені голоси.

Віра сіла, але клас шумів, неначе розтривожений вулик. Не могли зрозуміти однокласники, як можна пробачити таке зло! Учитель теж був досить збентежений несподіваним рішенням Віри.

– Прощаєш? Ну що ж... Тоді й карати Світланку не будемо, – неквапливо вимовив він.

На цьому збори закінчилися. Учні швидко розбіглися. Віра також пішла додому. На серці в неї було легко. Здавалося, що й рука вже не так сильно болить. «Як добре, як приємно не носити в серці зла та помсти, як добре прощати!» – думала вона.

Світлана прийшла до школи через день. Кудись зникла її колишня зарозумілість. Винувато поглядала вона на однокласників і трималася осторонь. Усі мовчали й тільки уважно стежили за Вірою – чи буде вона хоча б якось мститися, чи насправді пробачила?

На перерві Віра не вийшла з класу, залишилася сидіти за своєю партою. Якось ніяково було їй потрапляти на очі допитливим учням. А Світлана, наче заляканий кролик, чекала якогось суду. Однокласники нібито не помічали її, і від цього дівчинці ставало дедалі страшніше.

Коли ж пролунав дзвінок на урок, Світлані трохи полегшало. Марно пошукавши ручку в портфелі, вона понурила голову й завмерла: як можна було забути вдома пенал?

– Іванова, чому не пишеш? – суворо запитав учитель.

– Ручку забула, – ледь чутно відповіла Світлана.

– Візьми мою! – приязно запропонувала Віра.

Клас завмер. Усі повернули голови вбік дівчинки. Оце так! Сама через Світланку писати не може, а так розмовляє з нею!

Світлана густо почервоніла, але ручку взяла. Тремтячою рукою вона почала записувати вправу, а думки роєм кружляли в голові: «Віра ручку дала! В її голосі навіть докору не було... Невже пробачила?» Зворушена вчинком Віри, Світлана не могла навіть повірити в те, що сталося.

Та й усі учні теж були схвильовані. Здається, що навіть учинок Світлани не так бурхливо сприйняли, як прощення Віри. Десятки очей виказували здивування. І сам учитель на хвилину замовк від несподіванки.

Уже на перерві, коли Іван Петрович залишив клас, учні загомоніли. Хто що міг, те й говорив на адресу Світлани. Нарешті Вітя, староста класу, запропонував:

– Світлано, ти хоча б вибачилася перед Вірою!

– Скажи спасибі, що вона віруюча, а то було б тобі непереливки! – зауважив хтось із кутка.

І тут у Віри просто нізвідки з’явилася сміливість. Вона підійшла до Світлани й, обійнявши зніяковілу дівчинку за плечі, сказала:

– Не переймайся, Світланко, моя рука заживе! Мені Ісус простив іще більше, і я прощаю тобі!

По скорботі радість буде

Оксана Ладная

По скорботі радість сяє,

Світло морок прожене,

Вмить гірке все проганяє

Щось солодко-неземне.

Після бурі – просвітління,

Після горя втіха йде.

Після гордості – падіння,

Зло від грішних дум прийде.

Після ночі ранок сяє,

Після зимоньки – весна.

Мудро все Господь тримає,

Повнота у Нім сама.

І дитина навіть знає,

Зрозуміло їй одне –

Літо ж бо весну міняє,

А за ними осінь йде.

По житті лиш вічність буде

Тим, кого Ісус Сам спас.

Тож дрімоту скиньте, люди,

І ярмо тяжких образ.

Гріх залиште і готуйтесь:

Для служіння час настав.

Хто вагається – пильнуйте:

Небезпечно без Христа.

Після горя, що лякає,

Радість в Господі прийде.

Щастя вірний в небі має,

Й радість вічна не мине!

Блаженні ви, як ганьбити та гнати вас будуть, і будуть облудно на вас наговорювати всяке слово лихе ради Мене. Радійте та веселіться, – нагорода-бо ваша велика на небесах! Бо так гнали й пророків, що були перед вами

Історія з цеглинами нагадала власне дитинство. Вірити в Бога тоді вважалося справою безглуздою, долею старих і безграмотних людей. А ми вірили... Вірили в Бога, вірили в Ісуса Христа, не приєднувалися до лав жовтенят і піонерів, оскільки ті присягалися служити комуністичним ідеалам і боротися проти віри в Бога. І ось на уроці, а я тоді вчився в третьому класі, класний керівник запитує мого друга Анатолія: «Чому ти не вступаєш у піонери?» Мій друг підвівся з-за парти, зробив крок праворуч, став посеред проходу й відповів: «Бо я вірю в Бога» і сів на своє місце. І що тут у класі почалося! Ґвалт, сміх, здивування... «Тихо!» – наказала вчителька і, як мені здалося, з повагою поглянула на Анатолія.

Відтоді я свого товариша поважав іще більше. Нас у класі було троє таких. Ми й донині товаришуємо. А минуло майже шістдесят років.

Історія зберігає імена мучеників, яких висміювали, переслідували, принижували та жорстоко убивали. Першим із них був диякон єрусалимської церкви, на ім’я Степан. Його так і прозивають – Степан Першомученик. Це трапилося незабаром після воскресіння Ісуса Христа. Степана закидав камінням озвірілий натовп. І коли в нього летіло каміння, чоловік тим часом палко молився. Ось що написано у книзі Дії апостолів: «Степан, повний Духа Святого, на небо споглянув, – і побачив Божу славу й Ісуса, що по Божій правиці стояв, і промовив: “Ось я бачу відчинене небо, і Сина Людського, що по Божій правиці стоїть!”... Та вони гучним голосом стали кричати та вуха собі затуляти, та й кинулися однодушно на нього!.. І за місто вони його вивели, і зачали побивати камінням його. А свідки плащі свої склали в ногах юнака, який звався Савлом. І побивали камінням Степана, що молився й казав: “Господи Ісусе, – прийми духа мого!”... Упавши ж навколішки, скрикнув голосом гучним: “Не залічи їм, о Господи, цього гріха!” І, промовивши це, він спочив…»

Чи зважив ти на те, що бачив Степан під час своєї страти? Ісуса Христа, Який стояв поряд із Богом! Ісус чекав на Свого вірного свідка. А Степан не просив помилування, не принижувався, не збурювався такою несправедливою жорстокістю, а просто простив. Як Христос! Ісус, прибитий до хреста, молився: «Отче, відпусти їм, – бо не знають, що чинять вони!» (Лк. 23:34).

Таких людей Христос називає щасливими, блаженними. Таких, як Віра з історії, як мій друг Анатолій, як диякон Степан. Не бійся бути таким! Ісус таких людей неабияк любить і шанує. Христос сказав: «Блаженні ви, як ганьбити та гнати вас будуть, і будуть облудно на вас наговорювати всяке слово лихе ради Мене. Радійте та веселіться, – нагорода-бо ваша велика на небесах! Бо так гнали й пророків, що були перед вами».

Ти чуєш

Галина Вєзікова

Ось кажу я вам таємницю: не всі ми заснемо,

та всі перемінимось, – раптом, як оком змигнути,

при останній сурмі: бо засурмить вона –

і мертві воскреснуть, а ми перемінимось!..

1 Кор. 15:51–52

Ти чуєш те, що чую зараз я?!

Іде налаштування інструментів,

Весь космос вже акордами сія,

Готуючись до вічності моментів.

Ти чуєш тихий шепіт, шурхіт крил?

Мелодія, мов водоспад спадає,

Хвали, що повна щирості та сил,

Тому, Хто душі від гріха спасає.

Ми до Христа піднімемось в ту мить,

Як звук сурми із неба нас покличе.

Над хмарами в небесную блакить,

І світ побачимо, невидимий і вічний.

Реальність – біль, турботи у біді,

Від горя вже перепочити треба.

І тільки легше дихати тоді,

Коли душею дивимось на Небо.

«Прийди!» – Дух й Наречена вже твердять,

Чекають музиканти виконання.

Ти чуєш, звуки Неба вже летять

Оркестру досконалого звучання?!

Розділ 11

Скляна куля

Петро Лунічкін

Денис разом з усім класом збирався піти на завод. Ні, хлопець не закінчив школу, і випускники вирішили не розлучатися одне з одним. Денисові лише десять років, а на завод, де виготовляють ялинкові прикраси, 4-А клас запросив Віктор Павлович, батько їхнього класного керівника. До Різдва й Нового року залишалися лічені дні. Багато жителів Владикавказа вже придбали сосни та ялинки й поставили у своїх оселях. Звісно, в багатьох збереглися торішні прикраси, але завжди хочеться чогось нового. Тому в магазинах черги за яскравими гарними ялинковими прикрасами. Ігор Вікторович, класний керівник, сумнівався, бо не знав, як правильно вчинити: скасувати в день відвідування всі заняття і просто зранку піти з дітьми на завод чи зробити екскурсію після уроків. У вирішенні цього складного питання йому допомогли діти. Коли вчитель запитав їх, як краще зробити, всі одностайно проголосували за скасування занять...

– Денисе, я тебе дуже прошу, завжди будь поруч з Ігорем Вікторовичем, нічого не чіпай, не бери без дозволу, будь дуже уважним, – господарюючи на кухні, наказувала Людмила Олександрівна, мама Дениса.

– Мамо, я все зрозумів. Не переймайся, я буду уважним. А бутерброди готувати не треба. Ігор Вікторович сказав, що весь клас погодують у заводській їдальні...

Увечері вся велика велика сім’я Карпових, як зазвичай, зібралася навколо столу, але розмова не клеїлася. Раніше кожен із членів сім’ї читав по одному віршу з Євангелія, а тато, якщо виникали питання, на них відповідав. Сьогодні ж під час читання Біблії питань не виникло та й спілкування було напруженим. Обличчя дітей були сумними, а Денис, важко зітхаючи, періодично схлипував. Зрозуміло, сталося щось жахливе, але що?

Денис не порушив вказівок мами. Під час екскурсії заводом, де виготовляються ялинкові прикраси, він ані на крок не відходив від класного керівника. Денис із такою увагою стежив за виготовленням іграшок, що не почув, як до нього кілька разів звертався Ігор Вікторович.

– Денисе, не хотів би ти спробувати сам видути кулю, а потім розфарбувати? Робота складна й потребує особливого ставлення до техніки безпеки. Коли мені запропонували вибрати когось з усього класу, я відразу звернув увагу на тебе. Ти дуже уважно стежив за роботою майстрів. Упораєшся? – поцікавився вчитель.

У Дениса перехопило подих. З чотирнадцяти хлопчиків викладач обрав його. «Господи, допоможи мені», – заплющивши очі на мить, прошепотів Денис.

– Я... я... я спробую. Гадаю, у мене вийде, – схвильовано погодився Денис. – Дякую вам, Ігоре Вікторовичу, дуже дякую.

До роботи Дениса підготували за всіма правилами: одягли халат і дали захисну маску для обличчя. Щоправда, білий халат – у цеху всі склодуви працюють винятково в білих халатах – явно був завеликий. Найдосвідченіший, із великим стажем роботи склодув посадив Дениса за робочий стіл і почав докладно пояснювати процес виготовлення іграшки. Серце хлопчика калатало від хвилювання, але зовні він здавався спокійним. Клас міг спостерігати за його роботою через скляну стінку, що відгороджувала цех від коридору й, певно, всі, а особливо хлопці, бажали опинитися на місці Дениса. Було видно, як у руках Дениса з’явилася незвичайної краси ялинкова куля. Вона вигравала всіма барвами веселки. Це було схоже на чудо, коли майже з нічого виходить предмет, здатний викликати захоплення.

Удома Денис обережно розпаковував виготовлену власноруч ялинкову кулю. Довкола хлопчика зібралися всі члени великої та дружної родини: тато, мама, Оленка, Сашко, Оля, Дмитрик і наймолодший братик Ромчик. Діставши кулю, Денис передав її татові, тато – мамі, мама – Оленці, і так куля дійшла до Ромчика. Кожен зміг потримати у своїх руках витвір мистецтва і виказати власне захоплення. Денис із завзяттям розповідав, як він сам видув із невеличкої розпеченої червоної краплі скла цю кулю. А потім в іншому цеху, де працюють художники, власноруч її розмалював.

– Коли я виросту, – вирішив Денис, – обов’язково піду працювати на цей зав...

Не доказавши, хлопчик зойкнув, і разом із ним зойкнули всі інші. П’ятирічний Ромчик стояв на стільці біля ялинки, а під ним, на підлозі, лежали осколки Денисової кулі. Ромчик перелякано поглядав то на розбиту кулю, то на Дениса, то на маму з татом, неначе шукаючи в них підтримки й захисту.

– Мамо, Денисе, тату, – розплакався Ромчик, – я просто хотів повісити цю кулю на найвидніше місце. Я не хотів розбивати іграшку! Я більше так не буду, пробачте!

В усіх умить зіпсувався настрій. Ніхто не знав, що робити. Можна було покарати Ромчика, але Денисову кулю повернути, на жаль, неможливо. Проте, можливо, й необхідно було повернути в родину мир і передсвятковий настрій.

– Ти, Денисе, маєш вибачити Романові. Так, він винен, але всім нам необхідно брати приклад з Ісуса, в Якого ми віримо, – ласкаво обійнявши Дениса, промовив тато. – Оскільки я стою на чолі родини, то спробую щось зробити.

Зібравши всі осколки, тато пішов до свого кабінету.

За вечерею прочитали текст із Біблії, а потім почали по черзі молитися. Денис не міг, а точніше, не хотів молитися, бо його душу краяли образа й непрощення. Коли дійшла черга молитися, Денис мовчав, мовчали всі, запанувала тиша.

– Молися, Денисе, – тихо промовила мама. – Скажи Богу про всі переживання. Повір, Він допоможе впоратися з болем та образою.

Почавши молитву, Денис розридався. Він плакав, однак продовжував молитися, просити в Господа прощення за те, що ображався на Ромчика. Потім молився Ромчик, який також просив прощення в Бога та Дениса. Після маминої молитви всі сказали «амінь». І тут увійшов тато, а в його руках була склеєна куля. Чоловік обережно передав її Денисові зі словами:

– Усе, що міг зробити, я зробив. Коли склеював осколки розбитої кулі, раптом спало на думку: Бог створив людину за Своїм образом та подобою. Тобто Він створив людей без вад, досконалими, подарувавши кожному свободу вибору. Але цією свободою наші прабатьки скористалися неправильно. Ніхто не змушував Адама та Єву ослухатися Бога. Ніхто не просив Ромчика повісити кулю на ялинку. Він сам, не запитавши Дениса, вирішив – і ось результат. Люблячий і милосердний Господь пробачив нам в Ісусі Христі наші гріхи. Бог учить нас бути люблячими та милосердними. Ми зобов’язані пробачати іншим, бо Він простив нам. Ісус Христос прийшов на землю, щоб відновити зруйновані взаємини людей із Богом. І це Йому вдалося. Завдяки Його приходу на землю, ми можемо знову бути Його окрасою!

Ялинку, що стояла в залі біля вікна, прикрасили не тільки іграшками, а й довжелезною гірляндою, що миготливо спалахувала різними барвами. Світло від люстри й гірлянди відбивалося в кожній кулі. А від склеєної кулі Дениса світло відбивалося та заломлювалося набагато сильніше. Куля сліпучо блищала, випромінюючи особливо чарівне сяйво, і через це була кращою за всі інші іграшки.

Маніфест Царства

Галина Вєзікова

Тому-то, коли хто в Христі, той створіння нове, –

стародавнє минуло, ото сталось нове!

2 Кор. 5:17

До натовпу, який до Нього підступав,

Ісус Христос, Цар істини і правди,

Із мудрістю Своєю, як і завжди,

Свій Царський Маніфест розповідав.

Не гордим і бундючним, що всі дні

Лиш зиску і збагачення бажають,

З презирством всіх нужденних зневажають –

Не їм ввійти у Царство Боже, ні!

Для лагідних, за правду хто страждав,

Біль пережив, зазнав зневаги скрути,

Вже прозвучало: «Вам блаженним бути,

День радості великої настав».

Блаженство – в серці радістю бринить,

Яку ніхто не зможе відібрати.

Її нічим не можна залякати,

Вона вогнем у мороці горить.

Бог Сина Свого нам послав з небес,

Щоб людям принести спасіння милість

І істину, любов і справедливість, –

Це всім звістив Небесний Маніфест.

Христос назавжди щастя нам дає,

Про це блаженство проповідь звіщає,

Довершеність із миром той лиш має,

Хто дар Його спасіння пізнає.

Бог бажає нам найкращого

Навесні садівники висаджують на клумбах квіткову розсаду, щоб улітку можна було милуватися барвистими квітами. Але не всі висаджені рослини тішитимуть око. Деякі з них зів’януть, ще не почавши квітувати. Це може трапитися з різних причин: погодні умови були несприятливими, або ж миша підточила корінець, або слимаки не залишили після себе листя, або попелиця вкрила рослину й висмоктала з неї всі соки. Багато що може загрожувати гарній квіточці.

І з нами, людьми, часто буває так само: нас було «насаджено» на добро, проте не завжди вдається «розквітнути». Тому наше життя виявляється не таким, як того прагне Бог.

Іноді помічаємо, що прямуємо хибним шляхом: якщо ми робимо щось погане, нас засуджує сумління. Іноді доводиться спокутувати наслідки власної хибної поведінки – тобто пожинати те, що посіяли.

Господу не байдуже, що ми робимо. Він сказав у Своєму Слові, що не залишить без покарання тих, хто називає Його ім’я надаремно або служить іншим богам. Так було в історії ізраїльського народу. Коли Бог дав євреям обіцяну землю, вони вже не хотіли й чути про Нього, і почали жити розбещено. Тоді приходили вороги, руйнували їхні міста й забирали все, що євреї мали. Вороги навіть самих євреїв загарбали в полон, де ті змушені були слугувати іноземним господарям. І сиділи євреї вечорами понад річкою, і згадували минулі часи, і плакали…

Господь у Своєму Слові попереджає нас, аби ми не повторювали чиїхось помилок. Він бажає, щоб наше життя було цікавим і прекрасним, аби добре було з нашим Господом – Ісусом Христом. Якщо віддамо наше життя Йому, Він допомагатиме і надалі. Коли мама обіймає і пригортає до себе – знаєш, що вона любить тебе. Вона поруч і завжди допоможе.

Бог нас дуже любить! Він довів це, віддавши за нас Свого Сина на смерть. Ми можемо бути спокійними та щасливими: Бог із нами.

Якщо ти йдеш вулицею й раптом розпочинається дощ, то розкриваєш парасольку й ховаєшся під нею. Дощ тебе не намочить! Боже благословення – це наче велика парасолька, під якою можемо сховатися від будь-якого лиха. Боже благословення допомагає так улаштувати наше життя, щоб воно розквітнуло для слави Божої, наче прекрасна квітка.

Благословення

Ольга Шармазанашвілі

За Псалмом 138:3, 5

Хай буде Господь попереду тебе,

І вірним шляхом веде на небо,

Нехай Він буде поруч з тобою,

Охороняє Своєю рукою.

Позаду тебе хай Бог мандрує,

Хай ворогів Його око пильнує,

Нехай у серці твоїм живе,

Від лиха й горя Він збереже.

Навколо тебе Він буде завжди

Серед випробувань і біди,

Хай буде Бог завжди над тобою

Надійною скелею, муром, стіною.

до примирення найважчий, але з Божою допомогою ми завжди повинні його робити.

Попросиш вибачення, примиришся – і на душі стане так легко! Немов відчуваєш на плечі руку Небесного Отця, Який радісно говорить: «Молодець, сину Мій! Молодчина, доню Моя!»