Кожна біографія завжди поєднує в собі дві теми – особисту й історичну. Ця книжка чудово тримає баланс і пояснює, як історичний шлях розвитку євангельського руху за совєтських часів вплинув на становлення вірного Божого служителя – Василя Івановича Давидюка. Особливо цікаво читати книжку буде тим, хто виріс у Києві й особисто знає церкви та людей, про яких ідеться. Це створює зовсім інше відчуття – коли не власна уява вимальовує невідомі локації, а знайомі місця оживають і наповнюються новими подіями, що відбувалися зовсім поруч. Книжка також показує, що так само поруч існує і ворожий духовний світ, який хоч і намагався маскуватися, але був виявлений завдяки владі, якою Господь наділив Василя Івановича. Завдяки розповіді, яку зібрав в єдине ціле автор і його друг – Вальдемар Цорн, ми маємо чудовий приклад того, як можна протистояти брамам пекла, які весь час намагаються здолати церкву Ісуса Христа.

Сергій Волосенко,
пастор церкви «Храм спасіння», м. Київ

Книжка дуже мене вразила. Майстерна та водночас проста. Цікаво викладені факти з історії заснування і росту церкви, які тісно переплітаються з особистими подіями родини Давидюків.

Рекомендую цю надзвичайну та багату життєвими історіями книжку всім християнам, а також тим, хто шукає істину і Бога.

Валентина Садовська,
церква «Дім Небесного Архітектора», м. Київ

Дуже гарна книжка! Особливо порекомендувала б її нецерковним людям, які заблукали в темряві цього світу. Цей світ дійсно пропонує нам стільки спокус, миттєвих задоволень, тимчасову радість, багатство, знання майбутнього... Ми навіть не замислюємось, як швидко відкриваємо двері темним силами, дияволу. Ця книжка говорить про особливе служіння – служіння звільнення! Про відречення від усього окультного, що є в цьому світі. І, це велика істина, бо поки людина цього не зрозуміє – не матиме миру, спокою, любови та свободи…

Світлана Осадча,
Гнідинська помісна церква

Я вдячна Господу за цю книжку. Вона – про дорогоцінного служителя, рідну людину для багатьох, а головне, про того, кому Бог дав важливе й актуальне служіння – визволення людей від окультної залежности. Книжка дуже корисна.

Тетяна Атлашова, Гнідинська помісна церква

Прочитала цю книжку за два дні – настільки легко і глибоко вона написана. Це щира історія життя людини великої віри – мого пастора, якого знаю особисто. Особливо торкнулися розповіді, які перенесли мене в моє дитинство. Книжка про силу Ісуса в нас, яку ми маємо, коли щиро віримо!

Ірина Ванчугова, Гнідинська помісна церква

Це розповідь про друга. Книжка написана дуже тепло. Її читати легко й затишно. Але є в ній особливі розділи: про боротьбу з обтяженістю, звільнення від влади демонів. Під час читання Бог наполегливо нагадував мені про дуже давній і начебто невинний випадок (гріх). Я не захотіла залишити себе під владою сатани через це питання. Тож помолилася разом з Василем Івановичем молитвою зречення. Вірю, що Господь звільнив мене.

У цій книжці я не тільки прочитала про людину, яка наслідує Христа і приклад якої я хочу наслідувати, а ще й особисто для себе знайшла шлях до звільнення від нібито непомітної, але смертельно небезпечної влади сатани в моєму житті.

Таїсія Кушнір,
церква «Дім Небесного Архітектора», м. Київ

Зазвичай діти люблять батьків за замовчуванням, тому що вони – батьки. І я теж дуже люблю тата – Василя Івановича! Але не тільки люблю! Я його щиро поважаю як людину, як служителя, як справжнього пастора! На жаль, навіть серед християнських родин це дедалі частіше стає рідкістю.

Людина, яка всі важкі питання в житті вирішувала на колінах у постах, – це про мого тата. Я це бачу; я це знаю; його молитви відчуваю на собі! Тому для мене абсолютно природно, що Бог доручив йому таке важливе служіння!

Книжка «Бог дав йому владу» написана дуже простою, зрозумілою, немудрованою мовою. Але простота написання текстів не позбавляє цю книжку надзвичайної важливости й актуальности! Вона не тільки розкриває небезпеку загравання з тим, що стосується окультних практик, а й показує шлях позбавлення від цих страшних залежностей і аргументовано спонукає до цього!

Чимало людей, перебуваючи в путах сатани, страждаючи від атак лукавого, навіть не здогадуються про причини своїх бід. На жаль, серед них є і християни, які щиро вірять у Бога, хочуть служити Йому, пізнавати Його, прагнуть жити переможним християнським життям, а натомість знову і знову програють у спокусах, не можуть здолати гріхи, не мають бажання читати Слово Боже, молитися. Це все відбувається «не на голому місці».

Я став свідком, коли після виходу друком цієї книжки в Німеччині немало людей, прочитавши її, одразу вирішили зустрітися з душеопікуном і «почистити» свої стосунки з Богом. Це надзвичайно важливо!

Я впевнений, ця книжка може стати для багатьох читачів поштовхом до оновлення стосунків з Богом і, як наслідок, щасливого й радісного переможного життя!

Павло Давидюк, пастор Української євангельської церкви,
м. Корнталь, Німеччина

Любий читачу!

Якщо вас торкнулася ця книжка і ви хочете поділитися своїми враженнями, можете надіслати відгук на адресу редакції: info@sns.org.ua

І такі ознаки будуть супроводжувати тих, хто повірив: Моїм Ім’ям виганятимуть бісів...

Євангеліє від Марка, 16:17

Пролог

Розмова автора Вальдемара Цорна з пастором Василем Івановичем Давидюком

Василю Івановичу, ти став християнином і служителем Євангелія в той час, коли в країні панував войовничий атеїзм. Чи були тоді поширені різні окультні практики, які ми бачимо зараз?

Окультизм практикували завжди, але під час атеїзму все духовне й надприродне відкида ли. Тому в пресі були заборонені будь-які публікації на цю тему. Хоча в країні (і в селах, і в містах) завжди були ворожки, знахарі, цілителі й інші служителі пітьми.

У чому різниця між проявами тогочасного й сьогоднішнього окультизму?

На жаль, зараз медіа буквально кишить цією гидотою. Такого розгулу тоді не було. Сьогодні ж це видається не тільки як не шкідливе, а навіть дуже корисне заняття для «допомоги» людям. Газети й журнали заповнені гороскопами, астрологічними прогнозами. В Україні це просто лихо. На багатьох каналах відьми нескінченно пропонують свої послуги. Спеціальні телевізійні програми влаштовують конкурси – змагання екстрасенсів. Іде масове враження людей.

Які духовні прояви або течії останнім часом найнебезпечніші?

Гадаю, що корабель оман, який руйнує людську душу та всю духовність, узяв курс від атеїзму до окультизму. Атеїзм – це світогляд, який намагається видалити із життя людства розумну основу – Бога, Який створив прекрасний і гармонійний світ, – і змусити людей вірити в ніщо, у дурний випадок, який нібито спричинив появу такого дивовижно узгодженого та прекрасного світу.

Окультизм, на відміну від атеїзму, ставить людину під прямий вплив диявола. Служителі окультизму ніби й не відкидають Бога (для обману посилають до церкви для якихось ритуальних дій), але всі їхні дії скеровані силами пітьми. Це не просто ідолопоклонство. Загравання з потойбічним світом відкриває людське серце для ворога, який має одну мету – «украсти, вбити і погубити» (Ів. 10:10). Як наслідок з’являються страхи, жахіття, проблеми у шлюбі, відкритість до різних залежностей, схильність до суїциду й багато іншого.

Цілі народи, цивілізації зникли, коли в цьому питанні переступали межу і служили бісам, а не Богу. Можна боротися за націю в зовнішніх атрибутах, а всередині вона зруйнується вщент, і наслідки будуть жахливими.

Як це проявляється практично? Наведи, будь ласка, приклад.

Ось одна жінка садовила своїх дочок перед екраном, щоб вони дивилися сеанс Кашпіровського, а вночі в їхньому ліжку вони відчували щось волохате, і з диким жахом схоплювалися. Це тривало довго, аж доки пресвітер церкви не прийшов і не помолився за них. Або інший випадок. Захоплення ворожіннями та маніпуляціями з картами призвело до проявів полтергейсту. Усе стукало, літало. А мешканці тієї квартири часто несподівано так скаженіли від люті, що, здавалося, могли вбити одне одного.

У ті «старі добрі часи» Церква витримала в протистоянні величезній державній машині. Які небезпеки Церква мала тоді, а з якими стикається сьогодні?

Вистояла – так думаємо ми… Церква нездоланна, бо перебуває під особливим контролем Бога, Який сказав, що брами ада не здолають її. (Іноді нам здається, що церква міцно стоїть і стрімко росте, а насправді в ній уже почалося падіння, відступ від вірности, жертовности, відданости, коли заради збереження затишного, ситого життя нехтують найважливішими Божими наказами.)

У періоди гонінь Церква ніколи не слабшала – навпаки. Тоді все, що демонструє Божу славу, починало сяяти яскравіше, ставало реальнішим. А різні періоди й епохи – це прояв Його волі. Так само з Божої волі Церква має багато чого пройти, щоб отримати досвід і прославити Господа. І тоді, і зараз проблема лише в одному – у відсутності вірности аж до смерти. Коли через суєту згасає любов, коли очі не завжди зосереджені на Господі, тоді легко заблукати й повірити будь-якому обману. А обман завжди подається людям у безневинній обгортці.

Чому християни потрапляють у тенета окультизму?

Християни потрапляють у ці тенета через недосвідченість. Навколо стільки реклами, хибних свідчень, спроб подати ці практики в науковій упаковці. Найчастіше в екстрасенсів і ворожок на столі можна побачити ікони, навіть Біблію. Нерідко люди, які практикують окультизм, цитують своїм клієнтам уривки з Біблії, щоб переконати, що чинять добру Божу справу. І, звичайно ж, діє головний аргумент: «Але ж допомагає…» Багато людей, які дуже страждають, діють за принципом «здоров’я за всяку ціну». Одна сестра, змучена постійними пиятиками чоловіка, сказала: «Я більше не можу, згодна на кодування, раптом так стане легше». Легше не стало, а тільки гірше. Ось так втома взяла гору над вірою.

Безбожні люди не вбачають у цьому небезпеки. Їм подають «свідчення», що від цього «добре». То чому б не скористатися? Це потім обман стає очевидним. А дехто так і не усвідомлює, звідки на них звалюється стільки бід, і далі рухаються цією спіраллю. Шукають сильніших «помічників», бо не дуже допомогло, а навіть погіршилося, і таким чином потрапляють у постійну залежність.

Як окультний вплив проникає в християнське оточення? Назви, будь ласка, основні небезпеки.

Оскільки світ довкола насичений і занурений у різні практики окультизму, люди з цим багажем приходять до церкви. Багато хто до увірування практикував щось чи цікавився надприродним – читав окультні книжки, містичні романи тощо. Якщо людям не допомогти звільнитися від цього багажу, то їм дуже важко духовно рости, мати життя над міру, процвітати в служінні, бути відважними у вірі. Це впливає на інших і на атмосферу в церкві загалом.

Які наслідки мають християни від захоплення такими книжками, темами?

Що стосується християн, то це взагалі не їхня сфера інтересів або цікавости. Це заборонена зона, як написи на високовольтних стовпах: «Не лізь – уб’є!», а щодо окультизму: «Не загравай – наслідки дуже руйнівні». І таких прикладів дуже багато. Якось я молився над одним чоловіком, що засинав за п’ять хвилин після того, як сідав з дружиною читати Біблію. І так завжди. А кожне рішення йти до церкви викликало всередині величезний опір.

То як допомогти людям, які не знають, що з ними відбувається? Яка роль у цьому пресвітерів, пасторів?

Щоб допомогти людям, які страждають від будь-якої форми окультизму, пасторам потрібно самим усвідомити реальність цієї небезпеки й серйозність наслідків, як про це вчить Слово Боже. І як у кожному випадку душеопікунства, гріх потрібно усвідомити і сповідати.

На відміну від гріхів гніву, чвар або жадібности, окультні практики – це безпосереднє звернення до диявола (спіритизм тощо) або через посередників (ворожки, екстрасенси, цілителі, хіроманти). Тому гріхи окультного характеру призводять до поразки в житті християнина. Часто, попри щире бажання жити святим, праведним життям, у радості й подяці Богу, християнин, у якого не впорядковано окультне минуле, не в змозі робити навіть те, що він ясно розуміє.

Деякі проповідники кажуть, що ці люди несерйозно ставляться до Слова Божого, тому істина не звільнила їх, але це неправда. Я знаю багатьох людей, які хапалися за Біблію як за останню надію. Вони буквально не випускали її з рук. Але, читаючи, часто між рядками на власні очі бачили богохульні слова. Або не могли читати через те, що, хоч і розуміли слова, жодного сенсу не вловлювали. Або дивилися в Біблію, а думками десь мандрували, хоч очима стежили за текстом. Або ж одразу засинали. І лише тоді, коли зрікалися всього окультного минулого, їм починало відкриватися Слово Боже, зміцнювалася віра, приходив мир і з’являлася радість. І Слово починало працювати в них.

Усі окультні практики потрібно рішуче відкинути. Це як винести сміття з дому… У першоапостольній церкві зречення від диявола було частиною обряду покаяння, іноді це практикували перед хрещенням як частину сповідання.

Чи існують якісь посібники, книжки або курси для служителів, щоб пройти підготовку?

Нині є література на цю тему. Деякі отримують через неї допомогу для свого служіння та радіють, бачачи звільнення людей. Інші ж різко критикують її, відціджуючи комара, а верблюда ковтаючи. Узагалі я вважаю, що відповідей на ці вкрай важливі питання достатньо в Біблії. І коли пастори (особливо на місіонерській ниві), стикаючись із подібними проблемами, удаються до Слова Божого й ревно моляться, то Бог і наставляє, і відповідає. Але книжки також допомагають. Курсів щодо цієї сфери я не знаю. Бувають окремі семінари.

Початок життя

Полісся – величезна територія, яка починається в Польщі, охоплює південь Білорусі, північну частину України та частину Росії. Полісся – земля, вкрита лісом. Села й хутори, а також містечка розсовують ліс і відкривають погляду родючі поля, затишні вулички або тиху річку з вербовими левадами. Село Путиловичі Житомирської області велике, майже триста хат. Вулиць півтора десятка. Жителів близько півтори тисячі. Земельні ділянки великі, тому будинки стоять досить далеко один від одного.

Церкви – православної, з маківками та дзвоном, – у селі немає, але є штунда. Місцева громада євангельських християн-баптистів була відомою на всю околицю. Наприклад, поїдеш у місто Коростень, і якщо на чиєсь запитання відповіси, що ти з Путиловичів, – отже, штунда. Адже громада була велика, близько ста п’ятдесяти членів церкви, не рахуючи дітей і нехрещеної молоді. Деякі мешканці сусіднього села Кремне теж увірували та приєдналися до громади. Щоправда, під час великого поділу 1961 року віряни з Кремного створили свою громаду, як тоді називали «ініціативників» чи «відокремлених».

Наприкінці 50-х років XX століття в СССР було посилено державну політику щодо релігійних організацій. Керівництву ВСЄХБ під загрозою заборони діяльности довелося вжити заходів щодо обмеження активної роботи. У грудні 1959 року на пленумі ВСЄХБ за «рекомендацією» Совєта з релігійних культів було ухвалено «Положення про Союз ЄХБ у СССР» і надіслано «Інструктивний лист старшим пресвітерам», у якому зазначалися обмеження прав баптистських громад.

Совєт ВСЄХБ мав бути постійним, тобто нових членів обирали тільки замість вибулих; проведення з’їздів помісних громад не передбачалося; заборонялося проводити богослужіння поза зареєстрованим домом молитви; приєднатися до громади можна було лише після трирічного випробувального терміну. В «Інструктивному листі» пресвітерів зобов’язували стримувати «нездорові місіонерські прояви» і «викорінювати нездорову практику погоні за новими членами», «суворо дотримуватися законодавства про культи». Рекомендувалося максимально обмежити хрещення осіб віком від 18 до 30 років і не допускати до богослужіння дітей, а також відмовитися від закликів членів громад до покаяння тощо.

У квітні 1961 року Геннадій Крючков, пастор незареєстрованої громади м. Узловая Тульської области, виступив із пропозицією створити Ініціативну групу, яка мала вимагати від ВСЄХБ скликання Всесоюзного з’їзду ЄХБ. І 10 серпня 1961 року в Москві відбулася перша нарада Ініціативної групи.

Молоді в церкві було багато, і теж знана на весь край: був навіть молодіжний оркестр.

Громада в Путиловичах виникла під час війни. Був у селі дідусь Антон, він колись служив дияконом у православній церкві. Як йому до рук Євангеліє потрапило – невідомо, але, читаючи його, він повірив, тобто став розуміти істину й цінність Благої Звістки для людей. Самого діда євнухом прозивали, нехтували ним. Він був жонатий, а дітей, звісно, не мав.

Під час війни, коли німці знову роздали людям землю, її навесні орали – хто коровою, хто ще якось – і влітку обробляли. А взимку люди були вільні, тож вечорами збиралися разом. Хлопці грали в карти, а дівчата нитки з льону пряли – на Поліссі його багато росло. На ці вечорниці й дідусь Антон приходив – читати Біблію. Молодь з нього сміялася, а він не зважав, читав.

Якось прийшов він туди, а там був хлопець, його звали Іван Давидюк. Почув парубок Євангеліє і... увірував. Покаявся. Невдовзі повірила одна його сестра, далі мати, потім друга сестра. Так у Путиловичах з’явилася громада штунди, як вірян у народі прозивали. Громада з дідуся Антона розпочалася. Із сільських посиденьок і читання Євангелія в накуреній хаті. Було це десь 1943 року.

Після війни Іван поїхав у Київ здобувати професію. Там парубок знайшов громаду євангельських християн. В один із приїздів додому він відвідав зібрання в Коростені, де познайомився з Анею Ходаковською. Згодом молоді побралися й переїхали в Київ, де Іван винаймав квартиру.

На початку 1950-х років у народі ширилися чутки про нову війну. Усі цього боялися. І молода родина перебралася з міста до Путиловичів. Іван вважав, що під час війни в селі вижити легше, ніж у місті.

5 березня 1953 року помер Йосип Сталін (Джугашвілі), один з найнелюдяніших правителів. Народився

він 18 грудня 1878 року у Горі, Тифліська губернія Російської імперії. Навчався у Тбіліській духовній семінарії православної церкви. І саме за його ініціативи було зруйновано понад 6000 церков і фізично знищено практично всіх священників. За один лише 1937 рік було розстріляно 85000 православних священників. Одночасно з боротьбою проти релігії точилася й боротьба проти селянства, що призвело до Голодомору в Україні 1933 року і смерти близько 10 мільйонів людей.

Іван працював на залізниці дорожнім майстром з подовження шляхів на станціях по всій Україні, оскільки потужні локомотиви почали водити потяги з великою кількістю вагонів. З родиною бачився раз на тиждень-два. Коли ж мав можливість відпочити вдома кілька днів, то для сім’ї це було великим святом. Дітей він не виховував, тільки балував гостинцями.

Вечірнього сімейного читання Біблії в родині не було. Коли Іван з’являвся на кілька днів удома, дружина його просила: «Розкажи щось дітям з Біблії, якусь біблійну історію». Іван розповідав не лише біблійні, а й усілякі життєві історії, які неабияк полюбляв, і навіть казки. Їх він дуже добре вмів розповідати. Аня з нього жартувала, називала тамадою. Але Біблію Іван читав регулярно. Вона була ще дореволюційного видання, з «ятями». Книжка містила багато підкреслених місць, які Іван під час читання виділяв як важливі.

Будинок, у якому мешкала родина, був звичайною сільською хатою з двома кімнатами: так звана перша хата і друга хата. На стінах килими. На підлозі хідники. Так і жила сім’я – Аня з Іваном і п’ятеро дітей: Валя, Петя, Вася, Коля та Галя.

Іноді Вася заходив у другу хату й бачив, як мама Аня тихо, ледь чутно навколішки молиться за чоловіка, дітей, церкву. Ще тоді він зрозумів силу молитви. І знав, чому всі діти в їхній сім’ї стали християнами.

Мама Аня рано осиротіла, у вісім років. Тож вона вміла й орати, і косити; у колгоспі працювала нарівні з мужиками, і якщо робила в’язку соломи, то мужик не міг її підняти, а вона несла. Оскільки Іван часто був у відрядженнях, то нікому було її захистити. І з неї безперервно знущалися: спрямовували на найбруднішу, найважчу роботу в колгоспі. Вона там косить з ранку до ночі, а старші діти тим часом обробляють великий город у 35 соток з картоплею, кукурудзою, буряком, різними овочами, які вимагали постійної уваги. Особливо тяжким було прополювання – щедра земля і для бур’янів родюча. Пасли також свиней – їх зазвичай щороку двійко мали – і корів, рвали траву для худоби. Для свиней, наприклад, два мішки лободи на день – норма.

Корову в селі мала кожна сім’я, а хтось мав дві чи навіть три. Випасали їх невеликими чередами, які називали чергами, бо мешканці пасли їх по черзі. У кожній черзі було близько 20 голів. Вася любив пасти корів, коли раз на двадцять днів на їхню хату випадала черга. Пас він зазвичай біля ставка. Зібравши рано-вранці корів із сусідніх вулиць (кілька таких вулиць називалися куток), вижене їх до ставка, а сам сяде на березі, поставить закидушку й насолоджується співом птахів, які ніби спеціально для нього витьохкують. На обід брав із собою сало, часник, шматок хліба й варене яйце. Чи може у світі бути щось смачніше за той харч у дитинстві?

Іноді тишу порушував шум потяга – залізниця через село пролягала. Спійману рибу Вася відразу відносив матері додому, добре що будинок стояв неподалік. Оскільки роботи вдома було ну дуже багато, то дні їхньої черги для Васі були відпочинком.

Старшим трьом дітям – Валі, Петі й Васі – найбільше діставалося: вони практично все літо з ранку до вечора пильнували господарство. Але траплялося іноді піти в ліс по ягоди. Чорницю збирали у старому лісі. Особливо їм подобалося ходити з бабусею, батьковою мамою, вона теж жила в Путиловичах і ліс знала як свої п’ять пальців. З нею вони ходили до казенного, тобто державного, лісу, що за три кілометри від села. Наприкінці літа збирали лісову малину.

Неподалік будинку Давидюків, там, де колгоспники розкладали широкими смугами льон після покосу, щоб відлежався під дощами, росли печериці – їх було так багато, і вони видавали такі пахощі, що цей смак і запах запам’ятався Васі на все життя.

Ближче до осені ходили рибалити. Біля залізниці був ставок, де водилося багато риби, а в лісах – болота із заводями та невеликі річки. Ловили сплетеною з вербових гілок топтухою, її ще мордою називають. Рибу, ягоди, а також гриби, по які ходили вже після збирання врожаю, приносили додому. Мама завжди раділа дарам води й лісу. Ті часи назавжди закарбувалися в пам’яті Васі. Зберіг він і завзяття до риболовлі та походів по гриби.

Коли врожай було зібрано, сіно заготовлено, картоплю перебрано та складено в погріб, усі закрутки на полицях, а в сараї порядок – для дітей наставало справжнє свято.

Вася любив своє село, любив навчання, любив природу, ліс, роботу. За будинком Давидюків починалися поля. Як вийдеш іноді в поле – стиглим житом вітер хвилі ганяє, угорі жайворонки співають, повсюди волошки милують око. Щастя!

Дитинство у Васі було світлим, радісним, щасливим. Але коротким.

Брат Коля був на три роки молодший від Васі, а сестра Галя, остання з дітей, – на тринадцять. Вона була ще малечею, коли Вася, закінчивши восьмирічку, поїхав у Київ вступати до залізничного технікуму, щоб за прикладом батька працювати на залізниці. Хлопцю на той час було п’ятнадцять років.

Відтоді Вася мешкав у місті, хоча сільське життя запам’яталося йому як щось прекрасне і напрочуд мирне. Виженеш череду на луку, ляжеш на спину й дивишся в синє небо, бездонно-глибоке, прекрасне, манливе. Або гуляєш лукою, а коники й бабки з високої густої трави віялом розлітаються. І здавалося Васі, що він одне ціле з природою, що серед усієї цієї краси й живности він важливий і потрібний.

Школа

Була в Путиловичах і своя школа. Вася народився 9 квітня в рік смерти Сталіна. Не помітив він хрущовської відлиги, не звернув уваги й на рішення ХХ з’їзду компартії Совєтського Союзу, який викрив культ особи Сталіна та засудив його злочини. Щоправда, лише частково засудив. Що Вася реально відчув, то це боротьбу за створення нової людини, людини комуністичного суспільства, що розпочалася за Микити Хрущова.

1956 року на XX з’їзді компартії Совєтського Союзу вперше було зроблено спробу відмежуватися від Йосипа Сталіна. У своїй доповіді «Про культ особистости та її наслідки» М. С. Хрущов на закритому засіданні з’їзду поклав усю відповідальність за терор другої половини 1930-х і до середини 1950-х років особисто на Йосипа Сталіна та його прибічників. Цією доповіддю було започатковано дуже коротку так звану хрущовську відлигу.

У всій імперії «розвиненого соціалізму» здійснювалися програми створення соціалістичного суспільства, у якому більше не буде різних національностей, але буде єдина російська мова. Від чукчів до українців, від карельських саамів до кавказьких чеченців – усюди, у всіх школах і вишах, у всіх колгоспах і на всіх заводах усе підпорядковане цій меті: замінити релігію комуністичною ідеологією, а національні звичаї та мову витіснити зі свідомости, створюючи щось нове, сурогатне.

Особливо це було помітно в школах. За зразком християнських дитячих і молодіжних організацій слідопитів (скаутів) комуністи організували в країні дитячі, підліткові та молодіжні організації. Зі значками, червоними галстуками, вимпелами та урочистими заходами з нагоди появи нових членів цих організацій і різноманітних свят, таборів, лінійок і парадів.

У початкових класах створювали групи жовтенят, і вони діяли до вступу жовтенят у піонери й утворення піонерських загонів. Спершу жовтенята носили нашиту на лівій частині сорочки червону зірку. Згодом дітям почали видавати нагрудний значок – п’ятикутну рубінову зірку з портретом Леніна в дитинстві. Символом групи був червоний прапорець. Група (у деяких школах – загін) жовтенят складалася з кількох підрозділів, званих «зірочками», у кожному з яких зазвичай було п’ять дітей – символ п’ятикутної зірки.

Принцип створення загону жовтенят простий: загін – це шкільний клас. Зазвичай у «зірочці» кожне жовтеня обіймало одну з «посад»: командир, квітникар, санітар, бібліотекар, політінформатор чи фізкультурник. У деяких школах командир «зірочки» на вимогу вчителів носив на рукаві шкільної форми нашивку (командир загону – дві нашивки). Закони та звичаї жовтенят були затверджені 04.08.1924.

Усі совєтські школи були буквально пронизані цими ідеологічними путами. І на їхньому тлі виділялися діти, які не мали зірочки із зображенням юного Ілліча (така собі комуністична іконка); підлітки без червоного галстука як ознаки своєї належности до піонерської організації; старшокласники, які відмовлялися вступити до комсомолу – комуністичного союзу молоді. Може, хтось забув, а хтось ніколи й не читав, наприклад, присягу піонерів. Наведемо її повністю, щоб показати, чому віряни не могли щиросердно її давати.

«Я (тут голосно вимовлялося ім’я та прізвище того, хто присягається), вступаючи до лав Всесоюзної піонерської організації, перед обличчям своїх товаришів урочисто клянуся: гаряче любити свою Батьківщину; жити, вчитися і боротися, як заповів великий Ленін, як навчає комуністична партія; завжди виконувати закони піонерів Совєтського Союзу».

Вася теж не присягався жити за завітами Леніна й галстук не носив. У школі щопонеділка – лінійка. Що на цій лінійці по всій країні перевіряли? Чи всі принесли свої щоденники та чи... в галстуках. Усіх порушників записували й карали. Не фізично. Іноді всіх безгалстучників викликали вперед і запитували, чому немає атрибута на шиї. Хтось просто забув. Таких, трохи посваривши, відпускали назад до строю. А ось діти батьків-християн казали, що вірять у Бога і тому не вступають до лав піонерів.

Уся школа знала дітей вірян в обличчя. І про штунду в селі багато різних розмов точилося. Ображали таких дітей і погрожували їм лише вчителі. Старші віруючі діти запрошували однокласників до церкви, щоб ті самі подивилися, чи правда те, що про них говорять вчителі, пишуть у газетах і показують по телевізору. А говорили й писали різні жахи: звинувачували в людських жертвоприношеннях і навіть у загальній розпусті. По телевізору показували моторошні фільми про баптистів, наприклад, «Тучи над Борском». Це було в самий пік боротьби Хрущова із церквою в СССР. За його правління в країні закрили близько 20 тисяч православних церков.

Якось на богослужіння прийшла чи не половина однокласників старших брата і сестри Васі. Що після цього зчинилося! Галас на всю Житомирську область. До села приїхали два слідчі та прокурор. Кожен Давидюк – на допит. Вася на той час навчався в четвертому класі. Але Бог давав мудрість, і діти так відповідали, що цей протокол становив багато сторінок.

Одразу після цього призначили нового директора школи – дружину командира військової частини, що була в районному центрі Лугини. Їй доручили навести лад у штундистському селі. Першими словами тієї російської жінки було: «Я із вас бистро всьо ето виб’ю!» І почалося…

Вася вчився добре. Він не був відмінником тільки тому, що наприкінці року йому з двох предметів ставили четвірки. (За тих часів була п’ятибальна система оцінювання. – Прим. пер.)

Якось на лінійці Васю викликали вперед, оскільки він, як завжди, був без галстука. Директорка розлючено подивилася на нього й голосно, щоб усі почули, сказала:

– Что? Нє нравица галстук? Кровь наших атцов? Может, ти сєбє нємєцкий крєст пацепіш на шею?

Вася був відчайдухом, тож і відповів їй так само голосно, щоб усі почули:

– Мені здається, він вам більше личитиме.

Жінка буквально знавісніла:

– Встань в строй!

Більше ніколи вона не вживала щодо Васі в’їдливих слів. Знала, що відповідь не забариться.

У кожній школі, на кожному заводі, у кожній військовій частині – практично скрізь і всюди були так звані ленінські кімнати. На стінах портрети Леніна, плакати з його висловами… Така собі «молитовна кімната» комуністів, де можна було почитати, пограти в настільні ігри. У школі, де навчався Вася, також була така кімната. Там стояв великий більярдний стіл. А гравець Вася був пристрасний і меткий. Зайшов він якось на перерві в цю кімнату, щоб пограти в більярд, аж тут директорка школи з’явилася:

– Давидюк! Ето же лєнінская комната! А как ето ти, нє піонєр, – і в лєнінской комнатє?!

Вася відразу:

– Усе, усе, вибачте, я йду.

– Да нєт, нє уході, я нє хатєла…

– Я все, я пішов.

Але спокою їм не давали. Давидюки жили на околиці села, узимку все снігом замітало. Однак учителі двічі на тиждень до них приходили, щоб проводити бесіди з дітьми. Щоправда, часто перепрошували, що не з власної волі приходять, що їх змушують, така в них робота… Користи від цих відвідувань не було жодної, просто зверху хтось дав вказівку це робити.

А дітям такі відвідування, ці нескінченні розмови, з яких зрозуміло було, що вчителі й самі не вірять у те, що змушені говорити, тільки додавали впевнености й нових сил. Навіть якесь відчуття перемоги. І спільність усіх вірян у селі теж наділяла їх переконаністю і звитягою. Дітей вірян у школі вважали особливими, а вони відчували через це силу, єдність і належність до чогось, що здатне протистояти навіть могутній державній системі.

І стояти на лінійці проти всіх, проти всієї школи, проти всіх трьохсот осіб стало для Василя нормою. У нього і в армії так було, коли настав час служити. Та й на все подальше життя сформувалася вироблена серцем звичка протистояти світові, яка стала способом і нормою життя. Там, де на тебе навалюється весь світ, маєш лише один шанс вийти переможцем – через протистояння.

Перед закінченням школи всім учням-християнам неодмінно погрожували: «Гляди, ми тобі таку характеристику дамо, що тебе й у в’язницю не візьмуть». Що старшим Вася ставав, то розмови були складнішими, а сутички з директоркою і деякими вчителями запеклішими. Та хлопець тільки й молився в серці: «Господи, не осором!» І Господь не осоромлював: давав мудрість і силу протистояти всім нападкам.

Релігієзнавець Лев Митрохін поділив гоніння на релігію в СССР на два етапи: «войовничий атеїзм» (1920–1930-ті роки) та «науковий атеїзм» (1950–1980-ті роки). У роки «войовничого атеїзму» гоніння було спрямовано на фізичне винищення найактивніших вірян, яких вважали носіями ворожої совєтській державі ідеології.

Пізніше, у роки «наукового атеїзму», вірян почали вважати частиною совєтського суспільства, хай і «заблудлою». У той період гоніння були спрямовані на «перевиховання» християн, а також на те, щоб виставити їх у непривабливому світлі перед суспільством.

Сутність нового політичного курсу було визначено в третій Програмі КПСС 1961 року. Релігію назвали «пережитками капіталізму у свідомості й поведінці людей», а боротьбу проти цих пережитків – «складником роботи [КПСС] з комуністичного виховання».

А ще Вася – тут давалася взнаки його вправність і досвід важкої роботи – був дуже спортивним підлітком. Він навіть організував у своїй частині села футбольну команду. За школу він грав у волейбол.

Якось їхня команда брала участь у змаганнях. Перед однією грою Вася з піонервожатою, яка теж була учасником турніру, тренували паси. До них підійшла керівниця іншої збірної команди й запитала піонервожату, явно маючи на увазі Васю:

– Ну що, ти запитала його?

Піонервожата, зніяковівши, щось невиразно відповіла.

– Це він? – не вгавала та.

Піонервожата кивнула.

– То що, ти віриш у Бога?! – підвищила голос жінка.

Вася не встиг відповісти, як вона знову звернулася до піонервожатої:

– Зараз я йому закину кілька запитань!

– Не варто! – застерегла та. – Сядеш у калюжу!

Усі шкільні роки Вася та його друзі не лише протистояли – Бог реально давав їм благодать бути Його свідками. Саме тоді Він закладав у майбутніх Своїх служителях серйозні основи. І хоча церква була сільська і народ простий, та коли пресвітер дідусь Антон, смиренний, тихий і вірний Богові чоловік, читав на зібраннях Слово разом з іншими братами, то розуміли: зараз усі слухають не дідуся Антона, а Слово Самого Бога. Цей принцип Вася засвоїв чітко. Допомогли йому в цьому церква та школа.

Навернення

1968 року Вася вирушив у Київ. Навчальний рік почався 1 вересня, але до кінця року хлопець так і не зміг знайти церкву. Коли Вася на зимові канікули приїхав додому, то чомусь у рідній церкві почувався незатишно, сидячи на зібранні як на гарячій сковорідці. Було відчуття, ніби його хтось судить, що перед усіма розкривається щось надто особисте, чого він чомусь соромиться.

Після канікул Вася повернувся в Київ і невдовзі знайшов церкву ЄХБ, зібрання якої проходили в будівлі адвентистів сьомого дня на вулиці Ямській. Але своїм він у тій громаді не почувався: надто вже «городськими» були члени цієї церкви. І з одягу, і з поведінки, і з розмов. Хлопцю, який звик до простої сільської церкви, важко було знайти із цими вірянами спільні теми.

Вася завжди, скільки пам’ятав, усвідомлював себе боговірним. Він ніколи не сумнівався в існуванні Бога, завжди вірив у вчинене Ісусом Христом спасіння на хресті, вважав і відчував себе чадом Божим. Напевно, молитви матері, присутність змалку на зібраннях, прості проповіді заклали в його серці тверду основу віри й істини християнського вчення. Він був типовою дитиною батьків-вірян. Утім увесь текст Писання Вася повністю подужав лише після першого курсу технікуму, коли приїхав на канікули додому. За літо він прочитав усю Біблію – ту саму, батьківську – і прочитав уважно. Господь наділив Васю напрочуд гарною пам’яттю і здатністю сприймати духовні істини.

Коли хлопець після канікул повернувся до Києва, молодь на розборі Слова дивувалася: «Звідки ти все це знаєш?» Так у його внутрішньому світі відбулися перші зміни. Це було те, чого Васі бракувало, чого йому не додала сім’я. Але такий у родині був уклад: батька майже ніколи не було вдома, завжди у відрядженнях, а мати з ранку до ночі на колгоспних полях.

Хрещення Вася прийняв після третього курсу технікуму, 1971 року. Але перед цим він мав особливе переживання, про яке й досі згадує з трепетом.

Як і всі діти вірян, Вася знав, що перед хрещенням у кожного відбувається покаяння. Він не уявляв, що це таке, але розумів, що має бути усвідомлення гріха і сповідання його перед Богом. Однак Вася такого ніколи не робив. Молився, каявся перед Богом за те чи інше, коли совість викривала, але істинного, як він розумів, покаяння не було. Вася знав, що треба покаятися, а от у чому каятися – не знав. Ну не мав він якихось страшних гріхів! Як усі хлопчаки, може, десь слово сказав не те… Він навіть ніколи не бився. Ніколи! Пацани якось його слухалися, у нього й приводу для бійки ніколи не було.

А тепер, перед хрещенням, усвідомлюючи всю серйозність, Вася був готовий, як належить, покласти край чомусь, а чому саме – не розумів. Тож він помолився: «Господи, покажи, будь ласка, мені мої гріхи…»

І Господь показав Васі його грішне серце, і показав так, що той тільки й міг заволати в повному розпачі й усвідомленні всієї своєї зіпсованости: «Господи, чи зможеш Ти мені пробачити?» Не було в його житті нічого, чого він міг би соромитися перед людьми, але перед святим Богом він побачив себе грішним з тім’я голови до підошви ніг. Йому просто моторошно стало перед Богом, реально моторошно. Він каявся так, як ніколи до того не каявся. «Господи, чи можеш Ти мені пробачити?» – безперестанно повторював. А потім у його серце прийшов мир. Мир, з яким він живе й досі.

Охрестився Василь у Куренівській церкві, куди став ходити на зібрання. Служителі перед хрещенням, яке він приймав разом з братом Петром, запитали:

– Ви не проти, щоб ми подали до виконкому список охрещених з вашими іменами?

На що Вася відповів:

– Подавати чи не подавати – це ваше діло. Хрещення – моє діло з Богом. Я його прийматиму незалежно від того, подасте ви списки чи ні.

Не всі церкви подавали списки тих, хто приймає хрещення, хоча влада вимагала їх від керівництва всіх громад. Тут треба зауважити, що в Києві було кілька церков: центральна на Ямській, яка зараз на вулиці Щекавицькій; Дарницька, яка має назву за районом міста; Святошинська біля метро «Нивки» та церква на Куренівці. Була ще громада відокремлених, яка спочатку збиралася нелегально, так звана лісова церква, потім їхні зібрання проходили в будинку на вулиці Генерала Пухова, тепер цю церкву так і називають – Пуховська. Від неї відділилася частина громади, яка залишилася в Раді церков і досі називається лісовою чи відокремленою церквою.

На зібраннях на вулиці Ямській сільський хлопець Василь соромився міських людей: усі такі святі, поважні, він їх сприймав як християнську еліту, як ангелів Божих. Тож хлопець після закінчення зібрання намагався відразу піти, аби тільки ні з ким не спілкуватися.

Богослужіння проходили, як і в селі, щонеділі: уранці й увечері. Відбувалися вони за певним баптистським порядком з обов’язковими трьома проповідями: одна перед молитвою на початку зібрання, друга після кількох пісень загального співу й іноді вірша, а на закінчення – основна, її зазвичай говорив пресвітер або прибулий гість.

Пісні співали з пісенників під назвою «Гуслі» та «Збірка духовних пісень», а також із переписаних зошитів. У їхній сільській церкві зібрання проходили так само, може, трохи простіше, не так поважно, як у місті. Сестра, яка заспівувала, – хору в селі не було – оголошувала: «“Гуслі” номер 155». Її голос сільські хлопчаки сприймали за голос небесного ангела. Вася хоч і був тоді зовсім дитиною, а слід ці зібрання в душі хлопця залишили незабутній.

Коли в селі з’явився молодіжний оркестр, який іноді супроводжував загальні співи, Вася, що тоді був уже підлітком, теж навчився грати на різних інструментах: на домрі, на альт-домрі та на семиструнній гітарі, яку йому батько купив. Коли ж у Києві він перейшов до Дарницької громади, то в оркестрі грав на бас-гітарі, а в духовому оркестрі – на першій трубі.

Уся київська молодь на вечірні недільні зібрання сходилася на Ямській, і сама ж їх проводила. Там організували і молодіжний хор, де Василь також співав, хоча й був членом Куренівської церкви.

Технікум

Василь і Петро вчилися добре. Оскільки Петро був старшим і вступив до технікуму після дев’ятого класу, вчитися йому було легко, адже на першому курсі технікуму, окрім спеціальних дисциплін, вивчали предмети дев’ятого й десятого класу середньої школи, щоб випускники мали не лише професійну, а й повну середню освіту.

На той час іще існували дошки пошани для відзнаки найуспішніших працівників і учнів, а в коридорах висіли стінгазети для висвітлення поточних новин закладу. Так-от, світлину відмінника Петра можна було побачити на дошці пошани, а після хрещення, коли служителі Куренівської церкви подали до міськвиконкому списки охрещених, у технікумі зчинився неймовірний галас. Що тоді почалося!

Фотографію Петра з дошки пошани відразу зняли, а в стінгазеті «Прожектор» з’явилися статті, що ганьбили штундистів, і карикатури Петра й Василя, що були зображені в молитовній позі зі складеними руками та з німбами над головами.

Студенти технікуму ділилися на групи відповідно до майбутніх спеціальностей. Кожна група мала старосту, а також викладача-керівника (на кшталт класних керівників у школі). Петро з Василем з усіма намагалися бути в добрих стосунках, тож за перші два курси навчання в технікумі брати мали вже багато друзів. Батьки деяких з них були не останніми людьми в місті.

Так-от, двоє із цих друзів – Галанін і Биков – зірвали стінгазету, пошматували її, а потім розтоптали. І пішли до керівництва вишу та висловили своє обурення: «Це студентська стінгазета! Яке ви мали право ганьбити наших товаришів без погодження, не спитавши студентів групи?»

І всі як один у групі стали на бік братів Давидюків.

Василь Іванович із теплотою згадує:

У нас була хороша група, дружна. А ще ми з братом мали гарну репутацію серед хлопців. Група стала на наш захист, але повністю уникнути неприємностей не вдалося. Був у нас один викладач-алкаш, на прізвище Пшеничний. Він у нас викладав дисципліну «Гальма». Гальмівне обладнання потяга – річ складна. Ми мали знати все, що стосується гальм: починаючи від крана машиніста й закінчуючи складною системою розподілу повітря – на кожному вагоні сотні різних каналів, звідки й куди надходить під тиском повітря, щоб увесь потяг гальмував одночасно. «Гальма» в нас зазвичай останньою парою були, і коли викладач казав: «Сьогодні екскурсія в депо», це означало, що пари не буде.

А коли ми прийняли хрещення, Пшеничний заявив: «Я вам такий іспит влаштую, що ви не тільки забудете свого Бога – ви забудете, як вас взагалі звати». Він був секретарем парторганізації технікуму, і йому після нашого хрещення перепало на горіхи. Видно було, що він мав серйозний намір завалити нас. А без цього іспиту ми не могли пройти переддипломну практику. Це означало б, що три роки згаяно, а навчання, вважай, і не було. Тому ми розуміли, що потрібно знати все напам’ять, і вчилися, не випускаючи з рук книжок буквально ні вдень, ні вночі.

І ми справді вивчили предмет, екзаменували один одного, тож пішли на іспит добре підготовленими, не боячись.

Я вирішив не зволікати й відповідати в першій п’ятірці, адже по білету все знав, був готовий. Здуру дещо жестом підказав однокурснику, а викладач це вловив, бо пильно за мною стежив. І каже: «Давидюку, що, багато знаєш? Зараз побачимо».

Я почав відповідати по білету, і все було нормально, але потім він сказав: «А тепер подивимося, як ти знаєш політику нашої партії». І почав сипати запитаннями. Сипати – це коли починаєш відповідати на запитання, а чуєш уже два наступні, намагаєшся щось сказати, але розумієш, що шансів нуль. У результаті: «Ти не знаєш політики нашої партії, тобі двійка».

Я ніколи не отримував такої оцінки, але вийшов з аудиторії абсолютно спокійний. Усі студенти, які чекали своєї черги, дізнавшись мій результат, округлили очі.

Я мав право на дві спроби перескладання.

На першому перескладанні цей викладач знову мене завалив, а через мене ще двох, хоч зрозуміло – ті не так добре знали предмет.

Коли я пішов по дозвіл на друге перескладання, керівник нашого факультету був дуже здивований. Я пояснив причину й попросив дозволу складати іспит або в школі машиністів, або в залізничному інституті.

Натомість керівник факультету промовив: «Іди на іспит. Там усе буде чесно, прийматиме комісія».

Комісія складалася з трьох викладачів. Я беру білет, і від хвилювання в голові жодної цифри, суцільна порожнеча. Я сів і думаю: «Ну ось, зажадав комісію і…» Потім помолився і кажу собі: «Спокійно, спокійно…» – і раптом, як на екрані, у голові почало все з’являтися, цифра за цифрою, допуски, схеми.

Керівник факультету поставив мені декілька додаткових запитань і звернувся до викладача «Гальм»: «Ну що, Федоре Євграфовичу, гадаю, усе зрозуміло?» І комісія пішла. Не приховуючи невдоволення, викладач поставив мені трійку, і я, подякувавши йому, вийшов.

Потім я поїхав у Коростень на переддипломну практику, яку пройшов як помічник машиніста.

Після четвертого курсу настав час писати дипломну роботу. Моє завдання – спроєктувати депо з усім персоналом і ремонтними базами… Консультантом з дипломної роботи в мене був працівник з управління залізницями.

На захисті диплома нас знову почали валити. Петро зайшов першим. Аудиторія, де проходив захист, була на першому поверсі, і її видно з вулиці. Дивлюся, Петро стоїть, повітря ротом хапає, і молюся: «Господи, захисти! Господи, допоможи!» Ревно молюся. Він на трійку проскочив. Його теж валив цей самий викладач, і всім стало очевидно що й до чого. Коли дійшла моя черга захищатися, того викладача в комісії вже не було, його прибрали. Мене так не ганяли, як Петра, тож я нормально захистився, і ми отримали дипломи.

У мене була чудова керівниця групи – Шемель Генрієтта Янівна, єврейка. Завжди ошатно і стильно одягнена, вона читала нам якийсь гуманітарний предмет. Пам’ятаю, їдемо з нею в метро до станції «Університет», і вона мене запитує:

– Васю, а ти справді віриш у те, що заявляєш?

– Так, вірю.

– Я тебе прошу, не здавайся. Не здавайся, не поступайся їм ні в чому.

Я від щирого серця їй подякував. Слова Генрієтти Янівни йшли з глибини душі. Може, висловила співчуття, може, її як єврейку теж утискали – не знаю, але вона наголошувала:

– Тримайся, це дуже важливо!

Становище євреїв у СССР у 1970-ті роки було неоднозначним. З одного боку, вони мали ті самі права, як і всі громадяни, з іншого – у суспільстві був поширений

антисемітизм. Для євреїв неофіційно існували обмеження на вступ до університетів, інститутів і при влаштуванні на роботу. Єврейська культура й мова зазнавали дискримінації. У ці роки почалася масова еміграція євреїв із СССР до Ізраїлю та Сполучених Штатів Америки.

Так ми з Петром закінчили технікум. Практику проходили неподалік від дому, у Коростені. Потім, за тогочасним звичаєм, був розподіл. Начальство вирішувало, кого й куди після закінчення технікуму направити на роботу. Звісно, усім хотілося залишитися на Південно-Західній залізниці, тобто в Україні. Але ми відразу зрозуміли, що нам цей привілей не світить, до того ж з такою, як у нас, репутацією. Нас направили на Східно-Сибірську залізницю. Це в Бурятії, на південь від Улан-Уде, звідти залізнична гілка йде на Монголію. Між Улан-Уде та Монголією, прямо посередині, була станція Гусине Озеро. Туди ми й поїхали. Для нас це майже на краю світу. Ми попрацювали там кілька місяців. І звідти мене забрали в армію.

Служба в армії

Петра в армію не взяли: не пройшов за станом здоров’я, бо мав виразку. Він залишився працювати на залізниці – спочатку в депо на станції Гусине Озеро, потім його перевели до Красноярська.

Василь Іванович згадує:

Я не знав, де мені доведеться служити. У військкоматі сказали, що направлять до танкової учебки, щоб на танкіста вивчився.

Я звільнився й рушив до України, щоб перед армією відвідати рідних і друзів. Тоді літати було недорого, можна собі дозволити. До призову я мав близько двох тижнів відпустки.

Відвідав друзів і громаду в Києві, потім поїхав до батьків у Путиловичі. Коли повернувся в Київ, молодь проводи організувала. Два тижні швидко промайнули, і я попрямував назад. Пізня осінь, сніг, холодно. Рейси скасовували. Потім пересадка в Новосибірську, там теж рейс затримали. Тож я спізнився у військкомат на свій призов. Військком злющий: «Відправимо тебе…» Сварився дуже. Я таких слів не запам’ятовую.

Відправили мене на Забайкалля в сержантську учебку. Там згодом і служив. Навчальна військова частина, корпуси, казарми, плац, спортивні майданчики…

Мене зарахували до артилеристів. Ще коли їхав з Києва, я знав точно, що не прийматиму присяги. Розумів, що мені там… Загалом, знав, що на мене чекало. Тож начальству відразу заявив: «Я не можу присягатися, Бог сказав – не присягайся».

До того ж я був пацифістом. Ну не можу я вбивати людей. Таким було моє розуміння. І не просто розуміння, а переконання. Тому я усвідомлював, що не переступлю цієї межі. Ні за які гроші не переступлю.

Коли я потрапив у сержантську учебку, зайшов, здається, якийсь командир, не знаю хто, якого звання, і говорить:

– Хто не хоче тут проходити підготовку?

– Я! – відповідаю.

– Чому?

– Я не можу бути сержантом, бо не складатиму присяги.

І він каже старшині, який був не з новобранців:

– Дай йому пару нарядів на туалет і нехай «очки» почистить, якийсь мамин синочок-білоручка.

І той мене в наряд. Я, певна річ, працював як для Христа, усе вичистив. Вони зрозуміли, що я геть не білоручка – труднощів не боюся.

І ще одна розмова була з командиром. Він сказав:

– Добре, ми тебе направимо в чудовий артилерійський полк.

Там, де була ця військова частина, стояв дацан. Цугольський дацан – так місце називалося, а дацан – це буддистський монастир. Приїхали з тієї частини двоє покупців, як їх у народі називали, розмовляють зі мною:

– Оце можеш робити?

– Можу.

– А це?

– Можу.

– І це можеш?

– Можу.

– Напиши щось.

Я написав – старанно так, гарним почерком.

– Добре. Поїдеш із нами.

Так мене взяли штабним писарем. А я ж розумію, що мені доведеться в частині різні документи писати. Напружився я. Адже в учебці я так і не вчився. Лише туалети їм чистив.

Приїхали в частину. А там до мене писарем був Скоробогатов (навіть прізвище пам’ятаю). Він писав дуже гарно, так красиво, що я навіть у нього дечого навчився. І якось під час розмови я кажу йому:

– Я не можу бути тут писарем.

– Чому?

– Я вірю в Бога, не складатиму присяги, а тут секретні документи. Я ж розумію, допуск має бути.

Після тієї розмови мене відправили в артилерійський дивізіон до начальника штабу. Був там майор Герасимов. Він був після Німеччини, служака досвідчений. Полюбляв залити за комір. І щойно згадає, що я штунда, так одразу: «Я тебе згною на губі, ти в мене…» і таке інше. Фактично я по службі був підвладний лише йому. Але за внутрішнім розпорядком, як і всі солдати, мав коритися всім офіцерам. Моїм завданням було писати начальнику різні документи і прибирати в штабі. А штаб – це одна кімната в казармі.

Забігаючи наперед, скажу, що мене ніколи не ставили в бойову варту, натомість призначали чергувати в офіцерській їдальні, розташованій окремо від частини. У тій їдальні працювала дружина начальника штабу. Я, звичайно, усе виконував старанно… І згодом зрозумів, що вона поважала мене, бо завжди намагалася хоч пару пряників мені залишити. А для солдата це дуже цінно.

Тож служив я обчислювачем у цій частині й виконував усі вказівки майора. В артилерії є розвідники, стрілки й обчислювачі. Перший розвідник заїжджає на точку й бачить противника, розвідник-бусолист (бусоль – це геодезичний інструмент для вимірювання горизонтальних кутів на місцевості) визначає кут. А дальність, тобто відстань до цілі, визначає далекомірник.

Розвідники, наприклад, мають завдання: виявити взводно-опорний пункт противника. Вони його засікають, і ці дані по рації передають до дивізіону. Інформація відразу ж надходить до мене, і я маю обчислити траєкторію польоту снаряда, дальність і координати цілі. Потрібно врахувати відхилення, зважаючи на вітер і обертання снаряда.

Я був старшим обчислювачем дивізіону. У моєму підпорядкуванні було ще троє. Так-от, поки вони одну батарею обчислювали, Бог давав мені таку милість, що я встигав вирахувати всі три й передати дані. Вони теж свої обчислення передавали. Але якщо щось не збігалося, начальник штабу завжди ставив мої дані. Загалом, із цією роботою я справлявся чудово. Можливо, була з мого боку непослідовність у тому, що я не збирався вбивати людей, але обчислювати – обчислював, стояв на точці.

І ось наближається час присяги. Оскільки я відразу про це заявив, усі знали, що я присяги не складатиму. Начальник штабу вогнем дихає. Якось заходить (а ми біля Китаю стояли, тоді з цією країною були напружені стосунки. Усі пам’ятають Даманський острів) і кричить: «Тут війна йде! А Давидюк сидить мо-о-олиться!» Сильно лютував цей офіцер…

Але я це спокійно сприймав. До речі, я ніколи не був на губі, жодного разу не посадив він мене. І ось настає час присяги. Один лейтенант був не з нашої батареї, тому не чув про моє рішення, але в штабі всі знали, тому в день присяги поклали мене в санчастину й дали лікарям розпорядження: «Не випускати за жодних обставин. Він важкохворий!» Тож солдати виголошують присягу… Це доволі тривала процедура.

Прибігає той лейтенант і наказує:

– Давидюка на присягу.

Йому відповідають:

– Він не може йти.

– Як?! На 15 хвилин!

– Він не може, він узагалі виходити не може.

Після цього мене щодня викликали офіцери, рангом не нижче від майора, на бесіди. Постійні розмови, розмови, розмови: чому та як? Так минуло пів року. Присяги я так і не склав, але продовжував служити в капітана, начальника штабу дивізіону. Потім привезли новобранців, весняний призов прибув.

Приходить у штаб комсорг полку, старший лейтенант, і каже:

– Василю, тут вашого полку прибуло. Ще одного такого привезли.

Я запитую:

– Кого?

– Ти там побачиш, десь із піхоти взяли. Він із червоними погонами. На карантині.

Я вирішив, що потрібно з хлопцем поговорити. Григорієм його звали. Не хотів, щоб його зламали. Адже я все це вже пройшов, досвід маю. І спробував зустрітися з ним, щоби підбадьорити, застерегти. Григорій був із громади Ради церков. А з цих громад тоді ніхто не складав присяги. Така установка була. Однак мені не вдалося зустрітися із цим хлопцем.

Минуло два дні, і мені кажуть: «Склав присягу. Зламали». Він був десь на карантині. За карантин відповідав капітан Дятлов. Коли вони поїхали на якусь птахофабрику працювати, Дятлов там його переконав, і Григорій склав присягу.

Я відчував таку тугу, такий біль! Журюся: «Ну як же ти не встояв? Ну як же?» За кілька днів приходять до штабу з карантину й кажуть:

– Сьогодні ти з нами поїдеш на птахофабрику.

– Та ви що? Я виконую лише вказівки начальника штабу!

– Ні, поїдеш.

Я зрозумів – вони змовилися. Одного зламали, тож вирішили зараз і за мене взятися. Капітан був трохи «під мухою», тому балакучий, цілий день розмовляв зі мною. То одне, то інше. Наприкінці дня бачу, що він уже втомився, тож кажу йому:

– Товаришу капітане, ви просто не розумієте. Якщо ви мене зламаєте, я вам буду не потрібен. Це моє переконання, моя позиція. Ви хоч мене зараз розстріляйте, але я не переступлю, бо це моє переконання. А якщо я зламаюся, то кому взагалі буду потрібен? От коли я свої принципи порушу, що далі?

А він усе одно ходить і точить, точить, точить…

Надвечір ми повернулися до частини. Я пішов у свій дивізіон. Викликають мене. А в мене, до речі, у збройовій кімнаті закріплений за мною автомат був. Виходжу.

Мені кажуть:

– Візьміть автомат.

– Не візьму.

– Візьміть автомат, я наказую!

Що поробиш, наказ є наказ, тож узяв я свій автомат. Ідемо через плац у штаб полку. А солдати всі мене вже знають, дивляться: я з автоматом іду в штаб. Усі з подивом на мене озираються. Зупиняються й дивляться вслід.

У штабі полку чекає на мене капітан Дятлов і ще один майор, пропагандист частини, дуже лайливий. Зростом не вдався, зате вшир нівроку, такий собі колобок. І грубіян страшний.

Він на мене:

– Я тобі зараз таке зроблю, ти в мене все життя працюватимеш на аптеку!

Кулаками махає, кричить, нецензурно лається, бігає довкола мене. Але Бог не дав йому вдарити.

– Надінь автомат!

– Не надіну!

– Наказую надіти автомат!

Я перекинув автомат через плече.

– Читай присягу!

– Я не читатиму.

Він дуже розлютився:

– Ти! Паразит! Тебе держава ростила, навчала, а ти паразит! Нічого натомість не даєш! – І так далі.

А я думаю: «Зараз точно влупить. Точно приб’є».

Та Бог не дозволив. Відпустили мене. Вийшов, сиджу з понуреною головою на лавці в тополиній алеї, на серці важко, у голові думки різні рояться. Зажурився я.

Аж раптом підходить майор Цибульський, він з України, з Черкащини.

– Василю, що сталося? – приязно запитує мене.

– Та цей… – не пам’ятаю, як я його тоді назвав, – сам паразит. Він мене називає паразитом, а що сам зробив для нашої країни? Матюки розсипає… Цей… – загалом, назвав його якось недобре.

А майор мені каже:

– Та перестань ти. Чого дурню дивуватися? Перестань, чуєш? Заспокойся.

І на серці легко стало. Бог мене приязністю цього офіцера втішив. Так і служив я в цій частині без присяги. А пізніше я дізнався, що вони в штабі без мого відома поставили печатку, ніби присягу я склав.

І цей майор Цибульський мені каже:

– Я тобі обіцяю: поїдеш додому з першою партією.

А для солдата після служби виїхати з першою партією додому – найбільша нагорода.

У казармі Василеві дали місце на нижньому ярусі. Для тих, хто не знає, це привілей старослуживих. Ліжко над ним було вільним. Умовно вільним, бо щоночі там спав новий солдат: усім хотілося наодинці поговорити з людиною, яка пішла проти системи й вистояла. Таким чином, за час служби Василя багато хто в частині познайомився з Євангелієм. Один солдат, Григорій Куничкін з Кемеровської области, навіть покаявся. Десятиліття по тому діти Григорія знайшли Василя і зв’язалися з ним.

Хто служив у Совєтській Армії, знає страшну дідівщину, що призвела до незліченних страждань новопризваних солдатів. Василя не тільки не чіпали, а й ставилися з повагою. А ще вважали, що Василь одружений: він часто отримував листи від Алли Вдовиченко.

1967 року термін служби в армії скоротили з трьох років до двох, а в морфлоті – з чотирьох до трьох. У цей час склалися такі обставини, що в одній частині були й ті, хто дослужував третій рік, і новоприбулі, які мали служити на один рік менше. Старші солдати компенсували своє невдоволення знущаннями з ні в чому не винних новобранців. Погіршилися ці нестатутні відносини ще й тим, що військкомати почали закликати на військову службу кримінальників, які відсиділи строк за свої злочини. Тюремні звичаї прийшли й до армії. На тему дідівщини вченими написано багато робіт. Викоренити її в армії так і не вдалося.

Так і служив Василь у начальника штабу, креслив йому графіки планів бойової підготовки, складав графіки стрільб, оформляв звіти тощо. А коли були стрільбища, виїжджав на навчання та виконував завдання обчислювальника артилерійського дивізіону.

Під час нічних стрільб запалювали бочку із соляркою, вона була за вогневу точку супротивника. Завдання дивізіону – виявити і знищити. Прийшли від розвідників дані, де ця бочка, – максимум за хвилину має бути готовий розрахунок і випуск снаряда зі 152-міліметрової гармати.

Дзвінок. Перевірку з дивізії пройдено, командир частини в захваті. Снаряд упав не просто поряд (допускалося відхилення на 50 метрів), а влучив точнісінько в бочку.

Командир частини радо каже Василеві:

– Поїдеш у відпустку! Вибирай – на Новий рік чи жовтневі свята?

– Що ж це за свята – жовтневі? Звичайно, на Новий рік. Це сімейне свято.

Так Василь, який відмовився скласти присягу, навіть відпустку отримав. Богові подобаються вірні Йому люди. Це беззаперечно.

Посилання на фільм про Івана Мойсеєва

Хтось із київської молоді, коли проводжали Василя в армію, сказав йому такі слова: «Ми ще не встигли забути твого ровесника в солдатській шинелі, який залишився вірний до смерти». Вони нагадали йому про долю Івана Мойсеєва, який на другий рік служби в Совєтській Армії був до смерти закатований, бо вирішив бути вірним Богу.

Василь демобілізувався з першою партією.

Алла

Зі своєю майбутньою дружиною Аллою Вдовиченко Василь познайомився в церкві задовго до армії. Він досі радить молоді шукати собі дружину чи чоловіка в церкві. На статного хлопця сестри відразу звернули увагу. Але він не надавав цьому жодного значення. Василь вважав, що виявляти увагу до протилежної статі можна лише тоді, коли вирішив одружитися. А все, що до цього, – гріх. Молодь у церкві – це тісне спілкування, часті спільні поїздки, підготовка до служінь, репетиції. Василь казав, що нічого хорошого на нього не чекає: попереду два роки армії та три роки в’язниці за відмову від присяги.

Василь Іванович згадує:

Я чітко це розумів. Інших варіантів не припускав, просто знав, на що йду, і знав конкретно.

У Коростені на практиці я працював помічником машиніста теплотяга. Водили ми потяги на Калинковичі (Білорусь), Сарни, Козятин, Шепетівку й на Київ. Але це були вантажні потяги, не пасажирські.

А в Алли тоді сталося запалення гланд. Лежить вона в лікарні, а я якраз проїжджав повз цю лікарню… Тож прийшов її відвідати, поговорили. І якось вийшло, що ми про все говорили: про церкву, про молодь, про якісь там поїздки, ще про щось. Тобто наші стосунки були доволі близькі, дружні, ми про все могли говорити. Дуже часто сперечалися. Наприклад, вона каже:

– У цій церкві нічого не зміниться! Ці куренівці такі…

А я у відповідь:

– Пропоную разом про церкву молитися й піст узяти!

Ми так і вчинили, а наступні зібрання були такі, що в нас обох очі лізли на лоба – таке благословення! Словом, так ми почали будувати наші стосунки.

До розуміння посту як засобу молитовного смирення перед Богом Василь прийшов невдовзі після хрещення. Перший його піст був про друга Володю Лабунського, сина пресвітера. Той був дуже тямущим хлопцем, грав на акордеоні, у хорі співав. І за зовнішністю, і за обдаруваннями гідний син єврейського народу. Та раптом Василь зрозумів, що щось у їхніх стосунках розладналося. Якийсь розрив стався. Дуже прикро було, бо Василь дорожив дружбою, та й за своїм характером найвище цінував вірність.

Серцем геть знудився, весь у зажурі був. Вирішив Василь відмовитися від їжі, поки все не налагодиться. Поїхав після вихідних у Коростень на роботу. Іде станцією, а вона вузлова, там шляхів двадцять сходяться, іде через ці шляхи, перетинає дев’яту – і раптом такий мир сходить, такий спокій і радість наповнили серце. Абсолютно надприродне явище.

То був його перший досвід посту. Василь усвідомив, яка сила в молитовній смиренності під час посту. І почав його часто практикувати.

Сім’я

Ні з ким Василь так активно не листувався, як з Аллою, своєю майбутньою дружиною. Але оскільки розраховував отримати термін за відмову від присяги, то жодних натяків Аллі перед армією не виявляв. Та й у листах завжди витримував теплий, братерський, дружній тон. Чи любив Василь Аллу? На це запитання він відповідає, що любив.

У молодості Василь у всіх питаннях був радикальним: якщо каятися, то від щирого серця; якщо служити, то із цілковитою віддачею; якщо любити, то на повну. Він дуже чуйно ставився до всього, що відбувалося в його душі, а оскільки почуття закоханости належали до категорії тілесних, то таким думкам не давав місця. Якщо приходили спокуси, він молився з постом. Для Василя не було нічого важливішого, ніж усвідомлювати й жити в пануванні духа над тілом. Тому і в листах, і в словах він був дуже обережним.

Але все-таки той день настав...

Василь демобілізувався і прилетів у Київ. Кого він відвідав першим? Спочатку він поїхав до Алли, а потім уже до своєї родини в Путиловичі.

Для Алли цей візит мав велике значення. Та коли дізналася, що Василь збирається виїхати до Красноярська до свого брата Петра, то всередині неї все похололо. «Напевно, нічого в нас із Василем не вийде», – зажурилася Алла.

Після демобілізації дорогою додому Василь заїхав до свого брата в Красноярськ. Той розповів йому про церкву, молодь, служіння, місіонерські поїздки на Північ. Василь загорівся цією ідеєю. Вирішив цій справі присвятити два роки свого життя, щоб компенсувати «згаяні» армійські.

– Мамо, я збираюся на два роки поїхати в Красноярськ.

– Навіщо? – запитала здивована мати.

Василь розповів їй про свої мрії та плани.

– Ти два роки морочив дівчині голову, а тепер іще на два роки збираєшся виїхати. Так не можна з людьми чинити. Тобі треба зважати на тих, хто тебе любить, потребує тебе, свої життєві плани з тобою пов’язує…

Відео на честь золотого весілля Алли та Василя

Опускаємо багато цікавих і зворушливих подій, опис яких становив би окрему книжку. Але це був би вже християнський любовний роман.

Сидять Алла й Василь на горищі дев’ятиповерхового будинку в Києві та й не можуть наговоритися. І раптом Василь каже слова, почути які Алла вже й не сподівалася:

– Алло, я тебе кохаю. Вийдеш за мене заміж?

Відповідь ми знаємо.

Алла Адамівна згадує:

Васю я покохала з першої зустрічі, щойно побачила. Якось двоє сільських хлопців заходять до нас на групу – не до нас особисто, у нашій церкві була група. І так запав мені один з них в душу, що я… Але ж нас виховували в християнських сім’ях, не можна було про це думати, тож відгороджувалася, як могла. А якось ми їхали в трамваї, і Вася, звісно, що випадково, торкнувся своєю ногою моєї. Я аж відскочила, а потім думаю: «А приємно все-таки…» – перший мій гріх.

Гадаю, Вася не бачив і не відчував з мого боку нічого, це я тільки про себе говорю. Коли він приїхав у Київ, я помітила, що хлопець надто сором’язливий. І намагалася йому допомогти. Бачу, він хоче доєднатися до молодіжного служіння, це було ще в Куренівській церкві, тож ми почали залучати його до різної діяльности. Наприклад, альбоми робили для новохрещених. Кожен з молоді оформляв одну сторінку… Ми з ним дуже часто разом щось робили.

Коли він приїхав, йому було 15 років. Ну а мені чотирнадцять, наша різниця у віці – пів року.

Весілля святкували в Дарницькій церкві. Точніше, орендували в сусіда поле полуниці, наперед заплативши йому за весь урожай, напнули великий намет і всією церквою – з двома оркестрами та більш ніж 800(!) гостями – відсвяткували цю знаменну подію.

2025 року, коли я пишу ці рядки, Василь Іванович з Аллою Адамівною відзначили 50-річчя спільного життя.

Василь Іванович згадує:

Поки я служив, Алла перейшла до Дарницької церкви. Там ми після армії весілля й відсвяткували. Початок подружнього життя виявився складним, і я попросив Господа: «Будь ласка, не давай нам дітей. Навіщо їм у такій напруженій атмосфері рости…» І ми не мали дітей.

Аллина сестра Лєна вийшла заміж на рік раніше. Минув рік, як ми побралися, і два – як Лєна стала дружиною. Ні Алла, ні Лєна дітей не мають. Лікарі сказали, що їх і не буде. Лєна вже лікуватися збиралася. І Алла мені каже:

– У мене також дітей немає, що це таке?

– Не треба лікуватися, Лєна завагітніє, – кажу їй (ми саме були в Криму, у Феодосії), – і ти завагітнієш.

І Бог знову почув мої слова – Алла завагітніла. Для мене це теж було важливо: я побачив, що Бог дуже серйозно ставиться до того, що ми говоримо. І які рішення ухвалюємо. І щойно Алла завагітніла, за нею відразу й Лєна. Жодних лікувань. Алла народила, а за три місяці – Лєна; Алла завагітніла, а через два місяці Лєна завагітніла, і так щоразу. Однак у Лєни більше дітей, ніж у нас. Має вісім, а в нас п’ятеро.

Діти в нас практично погодки: Паша народився 1977 року, Аня – 1978, Коля – 1979, Віталик – 1981, Свєта – 1985.

Після Віталика Аллу двічі оперували, і сказали: «Усе, дітей більше не буде».

Якось Алла взяла чиюсь дитину на руки, і так їй захотілося мати ще одну дочку… Вона почала молитися, щоб Господь подарував нам дитину. Так ми отримали Свєту.

Ще до народження першої дитини молоді Василь з Аллою вирішили: скільки дітей Бог їм дасть, стільки вони і приймуть як дар з Його рук. Цього принципу вони дотримувалися все життя.

Бог дав їм першого сина, якого назвали Павлом. Нині він директор української місії «Світло на Сході». У нього з дружиною Машею, яка в місії відповідає за соціальне служіння та розповсюдження літератури, три доньки.

Бог дав Василю й Аллі дочку Аню. Вона вийшла заміж за Сергія, українця з Америки. Своє кохання він довів тим, що подарував їй справжню зірку: відповідні служби назвали її ім’ям одне з небесних світил (звісно, за певну суму). У них четверо дітей. Сергій служить Богу пресвітером в емігрантській церкві на північному заході США.

Потім Бог дав сина Колю. У нього з дружиною Наталею п’ятеро дітей. Подружжя служить Богові в місії «Світло на Сході».

Бог дав і сина Віталика. Він з дружиною Юлею приватні підприємці, мають п’ятеро дітей. Віталик служить Богові в церкві дияконом.

Наостанок Бог дав доньку Свєту. За свідченням Алли, вимолену. Жінка дуже хотіла ще одну дочку. Свєта з чоловіком Артемом беруть участь у євангелізаційному театральному служінні місії «Світло на Сході», відповідають за виробництво аудіо та відеопродукції. Мають троє дітей.

Василь з Аллою свято вірять, що дітей їм дав Бог. Коли вони молилися, щоб не було дітей, – їх і не було; а молилися, щоб Господь дав, – і Він давав. Так вони вірили самі й інших навчали.

Василь не вважає, що планування народжуваности – це гріх. «Нехай кожний тримається свого власного переконання», – повчає Писання. Запобігти вагітності – рішення волі людини, а ось перервати вагітність, тобто знищити ще ненароджене дитя, – це гріх убивства.

Так, бувши навченими в усьому, буквально в усьому покладатися на Бога, Василь з Аллою і в цьому питанні довірилися Йому. І дуже щасливі. І в сім’ї, і з дітьми, і в служінні, і в житті.

Проповідник

Під час навчання в технікумі Куренівська церква стала для Василя рідною. Можливо, через те, що була не такою великою, як центральна. Тут йому запропонували сказати першу проповідь. Хвилювався дуже.

У селі проповіді були прості. Дідусь Антон вплинув на Василя швидше своєю посвятою Богові та служінню, ніж глибиною та красномовством проповідей. У цьому плані для Василя авторитетом був Ярл Миколайович Пейсті.

Василь Іванович згадує про свою першу проповідь і початок служіння проповідника:

Першу проповідь я сказав, ще не бувши членом церкви. Ми з Петром ходили до Куренівської церкви на зібрання. Мені тоді було сімнадцять. Говорив я в стилі Ярла Пейсті. Я дуже любив його слухати. Він завжди говорив з таким… натиском, такою переконаністю. Наче зараз чую його слова: «Общество “Слово жизни” представляет эту программу…»

Починаючи з 1940-х років, на території Совєтського Союзу та Східної Європи різні організації транслювали християнські радіопередачі російською та українською мовами. Поряд з Російським християнським радіо Ярла Пейсті, звучали ТрансСвітове радіо, місія «Світло на Сході», Далекосхідне радіомовлення, «Славянское евангельское общество», «Голос Анд»

тощо. Голод по живій, здоровій богословській проповіді був величезний. Старше покоління й досі пам’ятає голоси своїх улюблених проповідників: Володимира Марцинковського, Миколи Водневського, Ярла та Дуайта Пейсті, Василя Магаля, Віри Кушнір, Якова Шаленка, Валлі Кулакова, Насті Зінчик і багатьох інших. Щонайменше два покоління християн у СССР виросли на цих радіопередачах.

Совєтська влада робила все можливе, щоб глушити ці радіопередачі. Для цього побудувала спеціальні станції з антенами, їхні працівники шукали частоти, на яких транслювалися християнські програми, і спрямовували на ці частоти свої глушилки, щоб такими перешкодами в ефірі заглушити проповідь Євангелія.

Я з дитинства слухав Ярла Пейсті, у нас був радіоприймач. І мені особливо подобалося, коли він казав: «Слово жизни…» Це мене захоплювало. Тепер і я виголосив свою першу проповідь. І Бог її благословив. Я бачив, як церква слухала, затамувавши подих. Мені дуже подобалося, як Ярл Пейсті передавав Євангеліє. Настільки подобалося, що я фактично його наслідував. Наслідував, звичайно, інтуїтивно – не свідомо, а природно. Але я завжди говорив дуже швидко і часто нерозбірливо. Тому й не хотів бути пресвітером, бо маю невиразну мову. Я й зараз жодну свою проповідь не можу слухати. Наприклад, я ще не дивився свої проповіді на ютубі. Ані уривку. Щойно дружина починає слухати, я прошу: «Алло, вимкни».

Але я бачив, як через проповідь Бог реально діє. І після тієї першої проповіді мене почали ставити за кафедру.

Не скажу, що мені дуже подобалося проповідувати, але мене це захоплювало. Коли якусь істину викладаєш і бачиш, як Бог діє через тебе, це чудово! А проповідник знає, коли слово торкається, а коли ні. Це будь-який проповідник підтвердить. Бо це відчувається. Іноді кажеш проповідь і дійсно бачиш, що вона впливає на церкву, на людей, а іншим разом говориш абсолютно те саме – і геть нічого. Тож якщо проповідь торкається сердець людей, то це завжди дія Духа Святого. Я це порівнюю з далекобійним снарядом: іноді проповідь, як той снаряд, досягає своєї цілі, а іноді слова схожі на сосиску, що бовтається на шнурку. І такий стан буває. А для мене це було вкрай важливим. Я, ясна річ, підходив до кожної проповіді дуже серйозно й відповідально.

Пам’ятаю, приїхав я в село після того, як почав проповідувати в Києві, і на зібранні говорив проповідь. Видно було, як Бог торкався людей. А на вечірнім зібранні пресвітер – ним уже був мій батько – знову поставив мене на проповідь. Я починаю говорити й бачу… люди носами клюють. Дрімають. Засинають люди! Я відразу закінчив проповідь і сів. Для мене це був дуже важливий урок: ніколи не можна покладатися на досвід, ніколи не можна бути в чомусь упевненим. Завжди потрібно відчувати спрагу, потребу в Божій дії.

Коли ми перейшли до Дарницької громади, я вже був проповідником. У Дарниці, як у більшості церков того часу, на кожному зібранні – три проповідники: перший, другий, третій. Іноді бабусі, бачачи, що я виходжу на проповідь, пересідали на перший ряд і… руку до вуха приставляли. Важко їм було розуміти мене.

Я не можу сказати, коли і як Бог покликав мене бути проповідником, я ним просто став. Але після того, як Бог мене використовував, я зрозумів, що це покликання. І мене це неабияк захоплювало, я цим дорожив. Хоча я боявся проповідувати, і боявся завжди. У ті часи було так: усі проповідники перед зібранням заходять до братерської кімнати, і пресвітер призначає: «Ти будеш першим говорити, ти другим, а ти на закінчення». Коли я відчував, що немає в серці проповіді, не горить, то завжди спізнювався, навмисно спізнювався. Навіть у братерську не заходив, бо не міг просто так щось проповідувати.

Згадую, як до нас приїхав Мартін Хіршмюллер, керівник правління місії «Світло на Сході» в Німеччині. Він завжди говорив дуже глибокі проповіді, які запам’ятовувалися на роки. Якось ми зібрали в себе вдома на вулиці Райдужній чимало братів і запросили його. Вальдемар Цорн був за перекладача.

Ми попросили:

– Мартіне, скажи щось братам на науку.

Він відповів:

– Я так не можу. Мені треба підготуватися, щоб сказати щось зрозуміле.

Брати йому:

– Можеш, у тебе стільки життєвого досвіду. Скажи нам що-небудь.

Він так і не сказав. І для мене це була цікава думка, цікавий підхід і ставлення. Я зрозумів: до проповіді треба підходити дуже серйозно, треба ретельно готуватися.

Коли я навчався в семінарії, нам один професор говорив: «До молитви так треба готуватися, як до проповіді. Готуватися, думати, що скажеш Богові. Ти не можеш говорити Йому що заманеться». Але це я тільки від нього одного чув у семінарії. Ми ж розуміємо, що в молитві Дух Святий у нас діє, спонукає нас, заступається за святих за Своєю волею. Ось у професора була така думка, і вона теж не безпідставна, бо люди часто стоять перед всемогутнім Богом, щось тараторять і не розуміють, перед Ким стоять. І тому, гадаю, ця думка має право на життя. Я й досі її пам’ятаю. Хоча це було років двадцять тому.

Отже, я десь із самого початку відчував бажання проповідувати. І не тільки в церкві, хотів нести всім людям Благу Звістку.

Пригадую один випадок. Я підіймався ескалатором на станції метро «Університет», що біля нашого технікуму. Година пік, лавина людей. Дивлюся на цей потік, схожий на живу ріку, і відчуваю, що багато хто прямує в пекло… Така маса людей! Так у мене тоді серце стиснулося, така туга, такий біль був. Я думав: «От що, що можна зробити? Така безліч людей у всій країні».

Вважаю, що Бог таким чином закликав мене до служіння та показував його важливість.

Покликання

Була в Києві відома в усіх церквах Тамара. Вона бігала від однієї церкви до іншої. Заходить у церкву, а там іде богослужіння, хор співає, брати проповідують. Вона ні на кого не зважає, кричить несамовито: «Бійтеся Бога! Бійтеся Бога!» Голос такий утробний, грубий. У людей аж мороз по спинах. У ті роки в Києві не було так багато євангельських церков, як зараз. Ця жінка ходила саме до протестантських церков. Не ходила лише на Ямську. Там баптисти збиралися разом з адвентистами сьомого дня, себто в одному будинку, але в різні дні. Так-от, якось вона туди прийшла, почала кричати, а їй адвентисти кажуть: «Ще раз прийдеш, поб’ємо камінням». Більше туди не ходила.

Василь на той час був членом церкви в Дарниці. Він міркував: «Чому це нікого не хвилює?» І Бог поклав йому на серце бажання молитися з постом. П’ять днів Василь постив і молився, щоб це питання якось розв’язалося. Він говорив Богу: «Господи, це ж Твоя Церква, Ти дав обітницю наступати на всю ворожу силу. Ну пошли когось, захисти церкву від такого безслав’я!»

Василь Іванович згадує:

Приходить якось ця Тамара в Дарницьку церкву, а я сиджу в хорі й бачу, що вона заходить до зали як господиня. І, відчуваючи в серці палке бажання протистояти, я так притулив свою душу до Бога, що ім’ям Ісуса Христа заборонив їй тут кричати. Не вголос, а подумки сказав. І помолився Богові. Бачу: вона кидається, метушиться, крутиться, а потім стрімголов вилітає з дому молитви, і чую – десь далеко в лісі кричить. Вона не могла не прокричати, їй наказано – вона й кричить. А в церкві не змогла. Бог не дозволив. Тамарі її господар велить: «Іди туди і прокричи там стільки-то разів, а там – стільки-то».

Звідки я це знаю? Коли ми перебудовували Дарницький дім молитви, вона часто приходила допомагати, ще й зі своїм інструментом, працювала невтомно. Там тинькують, вапняний розчин падає, змішується зі сміттям, щебенем. А Тамара все збирає, просіває крізь сітку – і той розчин знову придатний до роботи. Бо ж він вапняний, ще не схопився, його можна використовувати далі. І працювала вона до знемоги.

Якось пізно ввечері йдемо ми до трамвая, і Тамара з нами… Пам’ятаю, Драгош, Кунець, інші брати й сестри їхали. Багато нас було. Вона стоїть і каже: «Ви що, думаєте, ви такі святі? Ви такі праведні? просто ви під захистом Божим. От я сьогодні вночі проситиму в пості свого господаря, щоб зруйнував ваш захист. Тоді й подивимося, які ви без захисту». Тобто вона усвідомлювала, якому духу корилася.

У ті часи мало хто занурювався в ці питання, служіння звільнення ніхто не проводив. Хіба що Іван Васильович Музичко. Він був з невеликої групи послідовників Андроніка з міста Сухумі. Духовну діяльність Андроніка у сфері звільнення керівництво Союзу баптистів не приймало, тому розіслало циркулярний лист по всіх церквах Совєтського Союзу, щоб його в жодній громаді за жодних обставин не приймати. У його розумінні духовного світу було та й досі є щось дивне для мене. Можливо, я не до кінця розумів його позицію.

Якось Андронік приїхав у Дарницьку церкву. Напевно, вимогу пом’якшили, тож його прийняли. А в церкві тривало будівництво: у приміщеннях волого, тиньк іще не висохнув, скрізь запах вогкости й будматеріалів. Але ми все одно збиралися в залі на кожне богослужіння. Щоразу прибирали стелажі, інструменти, а потім знову ставили й далі будували.

Триває богослужіння. Андронік сидить нагорі з братами, він, здається, був незрячим на одне око. Заходить Тамара. Я спостерігаю, що ж зараз буде. Дуже цікаво, адже він скрізь говорить про владу над бісівським світом. І як це зараз на практиці буде?

Тамара заходить дуже сміливо, ні на кого не зважає. І йде прямо до нього. Підійшла, стала й дивиться. Він схилив голову – напевно, молився; не знаю, що він говорив Богові. Тамара постояла, постояла, потім махнула рукою (мовляв, ех ти!) і вийшла. Мені так боляче було за нього й за церкву! Це ж Божа церква!

Звісно, може, я зайві претензії виставляв, але мені було дуже боляче. Божа Церква! А де ж влада Христа? Де ж Христос? Де всі Його обітниці?

Ще раз бачив я Тамару в Києві на параді з нагоди якогось свята. Вона йшла боса, стрижена, мабуть, після психіатричної лікарні, і витанцьовувала там.

Ось така історія. Казали, що Тамара раніше вірила в Бога, працювала вчителькою, але зблудила й не покаялася. Тож біси ввійшли в неї та почали ганяти. Коли вона вмерла, ніхто навіть не знав про це. Близьких Тамара не мала. Її тіло кілька днів пролежало, допоки виявили.

З досвіду сили посту й молитви розпочалося служіння Василя Давидюка. Він його не шукав. Василь ревнував за Церквою Божою, ревнував за владою Ісуса Христа в Його Церкві. І ревнував за святістю – реальною, практичною, повсякденною. Це служіння було рішенням його волі, результатом аналізу й роздумів, як відповідь на потребу душі. Це був результат проводу Божого в житті зовсім іще молодого сільського чоловіка, який, правда, уже жив у Києві.

Були після цього й інші випадки. Головне, що на початку свого духовного життя Василь відкрив для себе важливість і необхідність молитви з постом. Він упевнений, що цим шляхом повів його Сам Бог. Коли докучали якісь життєві обставини чи атакувала плоть із її пожаданнями, Василь брав піст. І помітив закономірність: коли постив, усе було гаразд, а щойно піст закінчувався, усе поверталося, як то кажуть, на круги своя. Це тривало довго, поки не зрозумів одну з основних істин Євангелія: він помер із Христом на Голгофському хресті й більше не боржник плоті, щоб жити за тілом, Ісус повернув йому владу над самим собою.

Посилання на аудіокнижку «Війна зі святими»

У цій істині Василь утвердився, читаючи книжку Евана Робертса «Війна зі святими». Утвердився він і у своєму покликанні – проповідувати Євангеліє, а також нести служіння звільнення від окультної обтяжености. Без посту й молитви, без служіння Богу й людям Василь не уявляв свого життя. Краще не жити, аніж жити не для Бога й не з Ним.

Цьому покликанню Василь залишається вірним усе своє життя. І сьогодні для нього немає нічого важливішого за те, щоб цей світ почув голос Божий у проповіді Євангелія.

Перший випадок

Бог закликав Василя допомагати окультнообтяженим людям, хоч він сам цього служіння не шукав. Перший конкретний випадок стався ще в Дарницькій громаді. На той час його вже обрали й висвятили в диякони церкви.

Прийшла якось на зібрання жінка, на ім’я Надія Андріївна. Видно, богослужіння припало їй до душі, бо почала приходити регулярно. Жила вона в Києві, працювала на взуттєвій фабриці. Виросла у християнській родині – її батько був пресвітером у Яготині, кілометрів за сто від Києва. Надія Андріївна мала екстраординарні здібності: легким дотиком рук або масажем могла знімати біль, полегшувати стан хворого. Звідки вона цього навчилася, від кого прийняла дар – невідомо. У ті роки подібні явища були доволі поширені.

Після розвалу комуністичної системи з її атеїстичною пропагандою люди кинулися на все, що раніше було під забороною. Інтелігенція особливо захоплювалася всілякою езотерикою. Телебачення теж підхопило цю хвилю: що не програма – то про окультне. Кашпіровський усіх глядачів гіпнозом лікує, Чумак усім охочим воду заряджає, і на кожному розі курси екстрасенсів. Так, буквально на кожному.

Надія Андріївна прийшла до Дарницької церкви по допомогу: її дуже мучили біси. Наприклад, лягає спати, а ті не дають спокою: «Чого розляглася, корово? Іди працювати!» І так щоночі. А вона, немов під примусом, вставала і прала, аж піна летіла. А вдень на роботі. Утоми не відчувала, бо така енергія в її руках була, що вони ніби палали вогнем. Їй треба було ту енергію на когось скинути, бодай на кота, або в окріп руки занурити, у справжній окріп, щоб хоч трохи полегшало.

Хтось їй сказав, що допомогти ніхто не зможе, тільки в євангельській церкві знайде спокій. Вона ж дочка пресвітера. От вона і прийшла. І покаялася в нашій церкві.

Василь Іванович згадує:

Покаялася Надія Андріївна й почала ходити на заняття з підготовки до хрещення. Дуже дисципліновано їх відвідувала, як ніхто інший з групи. У ті часи всіх охочих прийняти хрещення після тих підготовчих занять запрошували на братерську раду. Це двадцять або навіть тридцять чоловіків. Кандидатів викликали по одному. Брати ставлять різні запитання: богословські, про життя. Потім людина виходить і пастор Володимир Кунець запитує всіх братів по черзі: «Яка твоя думка… А твоя… Твоя…»

Мені було тоді 25 років. А я вже входив до братерської ради. Молодий, гарячий, навіть іноді норовливий. Ось, наприклад, заходить дівчина. Вона мала маму-християнку, тож на всі запитання правильно відповідала, як годиться. Тоді мало хто зі світу приходив, переважно діти батьків-вірян хрещення приймали. Ця дівчина, Зоя – навіть ім’я пам’ятаю, – збентежила братів своїми сережками у вухах.

Коли вона вийшла, Володимир Якович каже:

– Та яке хрещення? Ви що? Як можна? Вона ж світська. Сережки у вухах бачили?

А я сиджу скраю і запитую:

– Брати, скажіть, будь ласка, вона що… не вірить у Бога взагалі? Може, просто не розуміє, що в церкві не носять таких речей. Як ви вважаєте: вона духовно відроджена людина, чи ні?

– Так, начебто відроджена… – відповідає більшість. – Але ж треба розуміти, що вона в церкві.

– Брати, я з нею зараз поговорю, а потім вирішимо, – запропонував їм.

Усі погодилися. Я вийшов до неї та кажу:

– Зоє, (а саме в цей час на співбесіду до братів заходить Надія Андріївна) брати засумнівалися через твої сережки.

– Та я не проти їх зняти, але це подарунок мами. Я не знаю, чи можна так чинити: якщо мати подарувала, теж треба знімати?

– Зрозумій, – пояснюю їй, – так ти будеш білою вороною в церкві. Хоча до подарунка мами правильно ставишся.

– Дякую, – каже Зоя. – Я все зрозуміла. Зніму.

Дівчину допустили, і вона прийняла хрещення.

Коли я повернувся до братів, Надія Андріївна вже вийшла. І всі діляться думками щодо її допуску до хрещення. Запитали й мене:

– А ти як гадаєш, Василю?

– Брати, мене ж не було, що я можу сказати? Я нічого не чув, тож не знаю.

Вони мені розповіли, про що запитали її: «Надіє Андріївно, ви спасенна людина?» А вона якось змінилася і на обличчі, і в голосі, а потім каже: «Хто з вас упевнений у спасінні?» І владно так повторює: «Хто зараз скаже, що спасенний? Хто з вас у цьому впевнений?»

Братів це дуже збентежило і, звісно, визначило їхнє рішення: не може приймати хрещення!

Я вислухав і кажу:

– Брати, вона все зробила, щоб бути з Богом?

– Схоже на те.

– Вона покаялася?

– Покаялася. Але ми не знаємо, чи справжнім було покаяння.

Я продовжив:

– Так, вона має серйозну проблему. Шукала допомоги скрізь, і їй порадили звернутися до церкви. Прийшла в церкву, зробила все, що їй сказали. Брати, вона прагне бути з Богом і мати спасіння. А ми повинні їй допомогти. Вона звернулася туди, де є сила Божа, – до євангельської церкви. І що? Відштовхнемо її? Хіба церква не має влади і благодаті, щоб їй допомогти?

Настала тиша. Я запитую:

– Брати, що робитимемо?

– Хай тоді прийме хрещення, але потім треба з нею працювати, ходити до неї, особисті бесіди проводити.

А я знав, що цього ніхто не робитиме. До хрещення душу довели, а далі її опікати не будуть, не вміють. Тож я запропонував:

– Я з нею поговорю. Завтра зустрінемося й поспілкуємося.

Вони погодилися. Один з братів, Борис, каже:

– Я з тобою піду.

Ми домовилися з жінкою про зустріч, а самі вирішили взяти піст. Коли зустрілися з Борею, щоб іти на розмову до Надії Андріївни – вона мешкала на Березняках, – він зізнається:

– Василю, я зірвався – черешні поїв (був травень, якраз сезон черешні).

– Та вже як є, ходімо, – кажу.

Прийшли ми до Надії Андріївни. Я запропонував Борису деякі тексти з Біблії прочитати. Він знайшов потрібні вірші з Євангелія, з Божих обітниць: «Ось дав Я вам владу наступати… на всю ворожу силу» тощо.

Він прочитав, і я запитую жінку:

– А чому ви братам так зухвало відповідали?

Вона каже:

– Я навіть не знаю, як це стається. У мене пересихає в роті, зі мною щось відбувається, і вже наче не я говорю, а хтось за мене.

Я розпитав її, що вона робила зі своїм даром. Вона розповіла, що в одній сім’ї дітям допомагала, в іншій – когось вилікувала, іще комусь допомогла…

– Надіє Андріївно, а якою силою ви це робите?

– Божою!

– А чому вважаєте, що Божою?

– Я святі слова промовляю: ти ліворуч, ти праворуч, сорок святих, діво Маріє… І ще ім’я Господа закликаю.

– Якого господа ви закликаєте? Ви називаєте його на ім’я? Господь Ісус Христос? Чи Господь Бог, Отець наш, Син, Святий Дух?

– Ні, тільки кажу «господь»…

– То ви диявола закликаєте, а не Бога. Ви його роботу виконуєте, оці всі туди-сюди, ліворуч-праворуч, сорок святих, з півночі, з півдня, а потім його як господа кличете. Ви самого диявола закликаєте!

Я продовжую говорити, пояснювати й бачу, що її щось дуже непокоїть. Запитую:

– Що, дух у туалет жене?

– А звідки ви знаєте? – І побігла в туалет. Зрозуміла вона мене.

Коли повернулася, я запитую:

– Хочете звільнитися від цього?

– Так, звичайно.

Спершу помолився Боря, потім Надія Андріївна. Чітко, зрозуміло, спокійно. Уже не згадаю точно, що саме вона говорила, але пам’ятаю, що не плуталася в словах і фізично її не крутило. Наостанок помолився я. Звелів бісові залишити її. Після молитви жінка почала голосити:

– Я нічого не бачу! Нічого не бачу! Нічого не бачу!

– Дивіться мені в очі, подивіться на мене негайно! – звелів я суворо.

Вона послухалася і… почала бачити. Бог повернув їй зір. Якою ж вона була щасливою!

Ми пішли додому. Не пригадую вже всіх нюансів, але згодом вона зателефонувала і каже:

– Я вперше за багато років спала як немовля.

Бог дав їй повну свободу. Жінка позбулася своєї проблеми, і її допустили до хрещення. Однак потім, коли вона свідчила, як Бог її визволив, брати сказали, що ми… бісівською силою це зробили.

Протистояння

Коли Бог відкрив Василеві очі на реальність духовного світу, на красу та силу Євангелія Христового, радість спілкування з Богом, на силу молитви й посту, для нього більше не було нічого важливішого, ніж свідчити про це іншим – і богобійним, і безбожним. У кожному зустрічному він бачив занепалого грішника, що потребує Благої Звістки.

На початку 1980-х років у Союзі був дуже популярним серіал «Довга дорога в дюнах». Василь теж передивився. Історія Артура й Марти його дуже зворушила. Артисти грали героїв, які за сюжетом фільму були дуже правильними, вірними, сильними… Василь навіть дізнався адресу артистки, яка грала роль Марти, щоб під час поїздки до Риги засвідчити їй Євангеліє. У його серці був такий запал, що аж захвилювався, чи все він правильно розуміє, чи немає в його бажанні якихось особистих амбіцій, чи не шукає він слави собі, а не Богу. Ці питання дуже хвилювали Василя. Він часто молився й постив, щоб Господь відкрив, якщо щось не так.

Василь Іванович згадує:

Коли ми починали працювати з людьми: свідчити, роз’яснювати небезпеку окультизму, допомагати звільнитися тощо, ми були схожі на відступників, і не знали, що з цього вийде. І цієї невідомости я дуже боявся… Здавалося, Господь благословляє, відкриває духовні глибини, люди навертаються, каються, звільняються, але всередині я розривався від суперечливих почуттів.

Згадую одну ситуацію в Дарницькій церкві. Мушу сказати, що на той час у нас уже сформувалася стабільна група, де ми проходили навчання за програмою «Навігаторів» (про неї розповім далі). Саме тоді навколо нас почали з’являтися підозри: мовляв, робимо щось дивне, небезпечне, до бісівських справ удаємося. Нас не звинувачували у відокремленні, але казали, що наша діяльність ніяк не вписується у звичне церковне життя. Наші молитовні зустрічі й біблійні заняття справді вплинули на нас і наше оточення. Змінилися проповіді, змінилося ставлення до духовних проблем, з якими стикаються всі віряни. Ми почали допомагати людям розв’язувати їхні духовні питання, долати труднощі. Фактично ми розпочали служіння визволення, хоча такого терміну ще не знали. Брати в церкві помітили, що наш вплив стає відчутним.

Тож викликають мене на братерську раду. Сьогодні слова «викликають на братерську раду», може, нічого особливого й не означають, але на той час це був мало не виклик на «суд синедріону». А я ж сам у тій раді був. Коли почув про це, дуже занепокоївся. У Києві тоді перебували Ніл Вестман, брат із місії «Навігатори», і Джон Пейсті. Я їм повідомив, що мене викликають на розмову в церкві. Вони пообіцяли молитися за мене. Не пам’ятаю, чи постили, але молилися, це точно. І от настав той день. Іду вулицею, а серце б’ється так сильно, що здавалося, навіть перехожі чують його стукіт!

Увечері приходжу на братерську раду. Позаду Дарницької церкви є невеликий дворик з лавами та клумбами. Там і збиралися. Я йду туди й думаю: «З усіма братами треба привітатися, тільки б вони не почули, як гупає моє серце». Вітаюся з усіма, а сам молюся: «Господи, Ти знаєш, що я не від себе це роблю, не власні амбіції прагну втілити…»

Коли всі зібралися, хтось каже: «Ну що, ходімо». Піднялися сходами, пройшли через зал і спустилися до підвалу – там братерська кімната. Коли йшов за ними, пам’ятаю, на мене раптом зійшов дивовижний спокій. Таке блаженство, така радість наповнила серце, навіть бажання… на хрест піти, якщо треба! Це важко пояснити: усередині мир, надприродний, глибокий, і я йду з цим відчуттям, ніби в тихому тріумфі. Заходимо ми у братерську. А брати всі вже, як то кажуть, «копитами гребуть» – готові до розмови.

Брат Володимир Якович Кунець каже: «Спершу помолимося». Та щойно змовкла молитва, такий ґвалт здійнявся, як у п’ятдесятників, коли моляться одночасно. Усі заговорили водночас, голосно, буквально кричать. Не знаю, скільки це тривало – хвилин двадцять, може, пів години, а може, й сорок хвилин. Коїлося щось неймовірне, чого раніше ніколи не бувало. І всі на мене… Якийсь дух там діяв. А я сиджу серед цього всього й усміхаюся, і на душі так добре. Таку благодать дав Бог! Анітрохи не нервую, абсолютно не захищаюся.

Усі хором мене звинувачують. Видно, не домовлялися, хто що казатиме. Пізніше Петро Павлович Шелестун згадував: «Я дивувався. Не міг збагнути, що відбувається, що з ним таке. Як це – тут таке коїться, а він сидить і усміхається, ніби все це не до нього й не про нього?» Кричали, кричали, і раптом, як у п’ятдесятників: раз – і стихло.

Тоді я кажу:

– Брати, я вам такий вдячний, ви ж мене так любите! Якби не любили, хіба б переживали так про мене? А ви дбаєте, щоб я не загубився, не відпав. Буквально кожен з вас так вболіває за мене! – І запитую: – Брати, скажіть, будь ласка, як вважаєте, хто більше переживає за моє життя, моє ходіння перед Господом: ви чи я сам?

Вони переглядаються:

– Мабуть, ти.

– Маєте рацію, брати, я дійсно дуже переживаю! Перевіряю кожен свій крок, ніби купину на болоті: чи правильною дорогою йду, чи не потону? Я боюся Бога, боюся змарнувати своє життя. Не хочу просто прожити його розмірено, у рамках релігійних звичок. Я хочу бути з Богом, ходити з Ним, цього прагну понадусе. І цей страх – побожний страх – у мені живе, боюся бути неслухняним Йому. Дуже цього боюсь. Я просто інакше не можу, повірте. Брати, ви ж духовні кити, стовпи віри. Якщо я щось не так зробив, то ви моліться за мене. Бог мене виправить, у баранячий ріг скрутить, якщо треба. Це ж очевидно. Якщо Господь мені дійсно покаже, що я пішов неправильним шляхом, то перед кожним з вас стану на коліна й попрошу прощення. Перед кожним.

І тут з усіх боків:

– Помолімося.

Ісаак Захарович, дідусь, якого ми ходячою симфонією називали, з п’ятдесятників, помолився. І тут почалося! Усі брати – до мене: хто обійняти, хто руку потиснути.

– Брати, – кажу, – ви мене як іменинника вшановуєте.

– А що, приємно?

– Ну звісно, приємно!

І стало тихо. Та ненадовго, тижнів на два-три, потім знову почалося. Але це був важливий для мене момент. Бог показав мені щось надприродне.

Потім, пам’ятаю, коли вже своя церква була, а всі ці баталії давно минули, виходжу якось на вулицю й бачу, іде Володимир Якович Кунець. Пішли ми разом, нам по дорозі було, до універсаму.

– Яковичу, – кажу, – чого ви мене так мордували, чого так шерстили? Ви ж знали, що я боюся Бога. Знали!

Він мовчить, мовчить, потім говорить:

– Сказати правду?

– То я цього й прошу.

– Ревнував.

– Дякую за правду. Шаную вас за чесність.

Особисті стосунки Василя з керівництвом Дарницької церкви налагодилися, особливо після того, як він пішов звідти, щоб заснувати нову громаду. Але з цим пов’язане наступне протистояння.

Пастор Кунець на той час був уже старшим пресвітером Київської области. Він зібрав обласну раду й наполегливо пропонував Василя відлучити. Говорив, що його «треба задушити», не буквально, звісно. Інакше, мовляв, усе це переросте в рух, який потім і не зупиниш. Василеві ці слова передали – у нього завжди й усюди були друзі.

Так ось, ідуть вони разом до універсаму, Василь і запитує:

– Яковичу, а що ви мали на думці, говорячи, що мене треба задушити й увесь рух заглушити?

– Я такого не говорив! Не говорив!

– Говорили.

– Ні, я такого не говорив!

– Гаразд. Не говорили. Нехай так, – продовжив Василь, – але ви хочете відлучити мене від церкви. Скажіть, будь ласка, ви ж мене знаєте, ми стільки років разом працювали, у церкві Богу служили, хіба ви не знаєте, що я боюся Бога?

– Знаю.

– То ви мене від Бога відлучите? Чи від Церкви Божої?

– Он як ти закрутив?! – обурився пастор.

– Ну скажіть, чого ви хочете досягти?

Після цієї розмови питання про відлучення Василя більше ніде не порушувалося. А конфронтації було дуже багато, на всіх рівнях братства. Тож Василь ухвалив рішення: нікого зі «старих» церков до нової громади не приймати, щоб ніхто не міг сказати, що він «ловить рибу в чужому ставку».

Сила молитви

Спочатку група збиралася на дев’ятому поверсі у квартирі Василя й Алли на вулиці Райдужній. Часом ці зустрічі тривали цілісінькі дні: одні люди йшли, інші приходили. Народу повно.

Потім один з учасників домашньої групи запропонував зал у центрі міста, у Будинку архітектора. Почали збиратися там, але й це приміщення, місткістю до сотні людей, стало тісним. Перейшли на нижній поверх, до актової зали зі сценою та завісою, з кількістю місць для чотирьохсот осіб.

Василь Іванович розповідає:

Людей зібралася повна зала, але я відчуваю: немає Божої присутности. Усі сидять тихо, а я усвідомлюю, що в залі метушня, усім серцем це відчуваю. Молюся, прошу Бога: «Господи, в ім’я Твоє забороняю всякому нечистому духові заважати поклонінню Тобі!» І вмить ніби прорвало – зовсім інша атмосфера в залі – побожне сприйняття. Я був виснажений цією боротьбою, тому просто сказав: «Господи, зроби щось, це ж Твоя церква, не моя. Я тільки Тобі служу». І вирішив молитися й постити вісімнадцять днів.

Пам’ятаю, на шістнадцятому дні посту я просив Бога втрутитися. І Він дещо зробив: по-перше, нам запропонували вести щотижневі телепередачі, після яких багато людей прийшло до церкви; а по-друге – люди почали сповідувати своє окультне минуле. У церкві ніхто до цього не закликав. Але почали приходити ті, хто мав окультну обтяженість чи навіть одержимість.

І я прийняв цей виклик. Не було жодних книжок на цю тему, готових порад чи інструкцій – покладалися лише на Божий провід. На той час ми вже організували й зареєстрували в Україні місію «Світло на Сході». І там я приймав по п’ять-шість людей на день. Щодня. Бувало, надвечір я вже такий виснажений, а дивлюся у вікно – ще хтось іде.

Бог тоді мені сказав: «Хочеш, щоб усе впорядкувалося в церкві, тоді розбирайся із цим питанням, бо всі ці люди зі світу». Як сказав? Я просто чітко зрозумів це всередині. Не голос із неба, не видіння – просто чітка, глибока думка.

І коли в усьому братстві стали нарікати, що тут якесь мракобісся відбувається, мене це не похитнуло, бо мене покликав і служіння доручив Бог.

У церкві я на цю тему ніколи нічого не говорив. Мене не раз просили сказати проповідь на тему служіння звільнення, проте я її так і не сказав. Десь побічно торкався цих питань, але як вчення не проголошував.

А люди все приходили й приходили. Отримували зцілення, звільнення –і атмосфера в церкві почала змінюватися. Це була разюча зміна.

На той час в Ірпені вже відкрилася баптистська семінарія, і дехто з наших членів церкви там навчався. Пам’ятаю одну сім’ю: чоловік вступив до семінарії, і його, як і інших, там переконали, що наша діяльність – суцільна нісенітниця. Ця сім’я відмовилася упорядковувати своє минуле, відмовилася молитися про звільнення від окультного впливу, хоча для цього були підстави. І наслідки не забарилися: стосунки дедалі погіршувалися, і зрештою подружжя розлучилося. Я розумію, що в таких ситуаціях причин зазвичай багато, але одне я зауважив точно: якщо не розібратися з окультним минулим, людей завжди «штормитиме», а сили перемагати спокуси немає, бо люди самі відкрили злу доступ у своє життя. Було легко помітити: люди, які дійсно впорядкували ці питання, буквально розквітали, духовно зростали, і Бог почав їх у церкві використовувати. А ті, які відмовилися, – увесь час у проблемах, ремствуванні, невдоволеннях. Принаймні для мене цей зв’язок був очевидним.

Коли в нашій церкві започаткували це служіння, почали приходити люди з інших громад. Пам’ятаю, прийшли дві жінки-близнючки з однієї київської церкви. Їхні батьки жили в Жашкові, на Черкащині. Вони розповіли: «У батьків вечорами мотоцикли ганяють по стелі! Гуркіт, регіт, щось жахливе коїться. Чи можна щось зробити?»

Я взяв із собою когось із молодих братів, здається, Сашка Скрипака, і ми поїхали в Жашків. Приїхали, помолилися, заборонили бісам мучити людей і… абсолютно все стало нормально.

Згодом приходять ці жінки знову на бесіду.

– У вас же є пастор, – кажу, – чому ви не звертаєтеся до нього?

Вони ніяковіють, мнуться.

– Боїтеся, що вас не зрозуміють?

– Так, нас ніхто не розуміє! Якось приїжджий проповідник торкнувся цієї теми в проповіді, ми до нього звернулися, так він одразу втік від нас, не став навіть розмовляти.

Ми з жінками помолилися. Не пригадую вже всіх подробиць, але там якась серйозна проблема була, і Бог їх благословив, допоміг і звільнив.

Людей почало звертатися дедалі більше, приходили звідусіль. Кількість уражених показує масштаби проблеми. І що далі, то більше бачу: дуже багато християн не живуть переможно, не мають життя над міру тільки тому, що в цих питаннях у них повне невігластво. Люди вважають, що мають проблеми, бо вони слабкі, у них такий характер, такі обставини, таке оточення, а насправді диявол має до них доступ через нерозірвані зв’язки з окультизмом.

Так Василь прийшов до переконання, що всі питання в церкві треба розв’язувати постом і молитвою. Виникає напруга між братами – їм усім пропонується піст і молитва. Не розв’язується питання з новим приміщенням для зібрань – Василь запрошує всю церкву взяти участь у молитві з постом. На запитання друзів про піст, він відповідав просто: «Не знаю, як ви, а я іншого шляху смирення перед Богом не відаю».

Розповідає Олександр Топал:

Це свідчення про милість Божу до мене. У ранньому дитинстві, ще не вміючи ходити, я мав дуже сильний переляк. Батько вирішив погратися зі мною: вивернувши кожух навиворіт і сховавши голову, він зображував ведмедя.

Згодом я мав труднощі з мовленням, і, очевидно, це спонукало мою бабусю без маминого відома відвести мене до ворожки, щоб позбутися проблеми. Мене там накрили покривалом, над головою тримали сковорідку з чимось гарячим, що випаровувалося, а тим часом промовляли якісь слова.

Проблема не зникла, ще й додалися нові, бо я на багато років опинився під прокляттям. Це й постійні життєві «катастрофи», і відсутність благословення в будь-яких починаннях.

Ще один наслідок я відчув, коли жінка, з якою я мав стосунки, бажаючи втримати мене, підпоювала якимсь огидним напоєм. Моє життя було жахливим, та й життям це важко назвати!

Коли я познайомився зі своєю майбутньою дружиною, вона, за порадою своєї сестри, на першому побаченні подарувала мені Біблію (ця книга в мене й досі). Коли я приїхав у гості, вона також запросила свого двоюрідного брата, Юрія Шелестуна, і того ж дня ми пішли з ним на розбір Біблії до Давидюків. Там були ще гості-служителі, і я вперше побачив людей із зовсім іншими очима та виразом обличчя. Вони по-іншому розмовляли, ставилися по-доброму, а найголовніше – від них линув мир і спокій.

За 30 років свого життя такого я не бачив. І мені захотілося мати те, що й у них. Я почав ходити на церковні зібрання, почув Євангеліє та зрозумів, як потрібно розв’язувати свої проблеми. Прийшов до пастора, покаявся та зрікся впливу нав’язаних мені демонічних сил. Ми помолилися. Під час молитви мене кидало так, що я буквально під диван залетів. Але Бог почув і відповів на молитву. Я отримав свободу. А ще прийшов мир у серце. Для мене це велика цінність!

Дякую Ісусу Христу, що Він не пройшов повз мене. Йому одному слава! Амінь!

«Навігатори»

Завдяки знайомому голосу Ярла Пейсті вчення, що звучало на касетах місії «Навігатори», сприймалося з довірою. На чільне місце свого служіння місія поставила практичне учнівство. Василь на той час працював у будівельній бригаді.

Посилання на бесіди з учнівства

Удень чоловік працював на будівництві, а вечорами з насолодою слухав на великій радіолі лекції, озвучені улюбленим проповідником. Усі ці бесіди про Бога, створення світу, ангелів, Святого Духа, сутність спокути і практику християнського життя падали на благодатний ґрунт, допомагаючи молодому служителю систематизувати його сприйняття Священного Писання і вчення Христового.

Це було ще за часів Совєтського Союзу. «Навігатори» прорвалися спочатку до Латвії – у Ригу, потім у Ленінград (нині Санкт-Петербург). Там у їхньому служінні брали участь В’ячеслав Морозов, Віктор Авдєєв, і вони вирішили знайти когось у Києві, хто б загорівся їхньою ідеєю учнівства. Леонід Пастухов з ризької автономної церкви зголосився вирушити до Києва. Звичайно, він приїхав до автономної церкви на Пухова. Зустрівся з тамтешніми братами, пояснив суть і важливість учнівства та й говорить:

– Дайте мені вірну людину.

Чомусь вони відповіли:

– У Дарницькій церкві є Василь Давидюк. До нього їдь.

А Василь на той час працював іще й на дорожній комунальній машині, яка влітку підмітала вулиці, а взимку прибирала сніг.

Василь Іванович згадує:

Це було десь 1983 року. Якось мені телефонує незнайомець:

– Я хочу з вами зустрітися.

– А хто ви?

– Мене звуть Леонід Пастухов. Я хочу поговорити з вами. Мені в церкві на Пухова порадили вас як вірну людину.

Я подумки засміявся: «Ну ти справді знайшов вірну людину!» Я ж радикал, для мене «вірний» – це найвища оцінка характеру людини.

– Про що будемо говорити? – цікавлюся.

Леонід коротко розказав мені що й до чого… А тоді було дуже багато людей, які намагалися заволодіти увагою молоді, чимось її зацікавити. І часто це було щось недобре. Тому я дуже насторожено сприйняв його слова.

Ми зустрілися, і Леонід почав мені розповідати про служіння місії учнівства, мета якої – виховати покоління, яке прагнуло б жити за Євангелієм, навчилося та здійснило цю мрію.

Він дав мені касети, до яких додавалася й інструкція – маленька книжечка, навіть без обкладинки, такий собі аркуш. Кожна лекція мала ніби путівник, який слугував для вчителя схемою уроку. Я використовував цей конспект під час занять з вивчення Біблії в моїй першій домашній групі. Згодом я почав використовувати цей метод серед братів Дарницької церкви. Ми проходили урок за уроком, і так утворилася стабільна дружня група.

Ми не лише багато вчилися разом, а й молилися. І Бог нам відповідав. Буквально та явно відповідав. Наприклад, хтось захворіє, ми помолилися – і Бог підняв людину з ліжка, уздоровив. Андрій Чорненький не мав квартири. Ми помолилися – і раптом йому квартиру виділили.

Посилання на сайт місії «Навігатори»

Чим був цінний курс? Проходячи його, не просто здобуваєш знання – живеш тим, що вивчаєш. Поки істина не стане частиною твого життя, далі не рухаєшся. Наприклад, урок «Упевненість у спасінні» ми замість семи днів, на які він розрахований, чотири тижні досліджували. Ми уточнювали нюанси, перевіряли свої переконання Священним Писанням. І це спільне вивчення Біблії, це учнівство стало частиною нашого життя, а віра та біблійні істини – реальністю. Важко передати, наскільки це надихає – коли Слово Боже у твоєму житті стає істиною, реальною дієвою силою.

Пізніше до Києва приїхав Ніл Вестман, а потім і Міхаель Хален. Ми часто зустрічалися, обговорювали богословські теми. Особливу увагу приділяли вченню про благодать.

Місіонери зі служіння «Навігатори» відвідували наші групи, і ми багато дискутували, але основи учнівства були закладені через касети, записані голосом Ярла Миколайовича Пейсті.

Посилання на проповіді Ярла Миколайовича Пейсті

Коли зараз говориш «до нас приїхали», це нічого особливого не означає. Але ті відвідування були за часів активної боротьби проти релігії в СССР. Наведу приклад для кращого розуміння.

Приїхав до нас Ніл Вестман. Ми домовилися про зустріч біля станції метро «Нивки». Він з другом їхав туди на метро, а я – машиною, щоб зустрітися і разом вирушити на групу, здається, в Ірпінь. Тож вони їдуть у вагоні, і Ніл помічає, що за ними два «хвости» ув’язалися.

Вони виходять з метро, сідають у мою машину (я тоді мав «москвич-403»), і ми їдемо. Бачу, нас переслідують дві автівки. Ми доїжджаємо до будинку, де колись Алла жила, я розвертаюсь і їду заправитися – з бензином тоді було сутужно. Дивлюся, вони за мною, куди я – туди й вони. Лише коли я перетнув суцільну подвійну лінію та заїхав на заправку, вони загубили мене. Тоді за іноземними гостями пильно стежили. Фактично тодішні їхні поїздки можна порівняти із сьогоднішніми поїздками місіонерів до мусульманських країн.

Служіння «Навігаторів» мало величезний позитивний вплив на наші церкви. Вони були тими, хто першим прокладав шлях, робив сміливі кроки і справді багато досяг. Дякую Богові за них.

Семінарія

Духовне пробудження в Україні викликало інтерес з боку різних іноземних місій, християнських деномінацій і їхніх навчальних закладів. Після падіння «залізної завіси» на території Совєтського Союзу з’явилося багато західних місій, благодійних організацій, фондів і представників різних церков. Лише в Києві іноземних місіонерів було не менше ста, а може, й більше. Дехто з них – пастори або місіонери на пенсії, яким Бог дав бажання допомогти місцевим вірянам у справі євангелізації українського народу, що сімдесят років жив під тиском комуністичної пропаганди. Були серед них і представники деномінацій, які прагнули розширити свій вплив на нові території.

Деякі конфесії мали в інших країнах власні навчальні заклади й діяли за стратегією: надати можливість найактивнішим і найобдарованішим проповідникам, пасторам, лідерам здобути вищу богословську освіту в… їхньому навчальному закладі.

Приїхав до Василя Давидюка, Тараса Приступи й Сергія Тимченка доктор Річард Ватсон зі Сполучених Штатів Америки й запропонував організувати в Україні навчальний заклад. Після тривалих міркувань брати погодилися.

Василь Іванович згадує:

Ми поставили їм умову: викладачі повинні бути не тільки теоретиками, а й людьми з реальним життєвим досвідом і практикою служіння в місії чи церкві. І справді, викладачі були чудові. Чому я пішов навчатися? Хочу відразу зазначити, що роки занять у групах з учнівства дали мені значно більше, ніж навчання в семінарії. Але я обов’язково хотів вступити до тієї семінарії, яку ми організували, між іншим, пресвітеріанської, бажаючи бути поруч із тими шістьма найрозумнішими й найперспективнішими людьми нашої церкви, що пішли туди вчитися. Я не міг відправити їх самих, хотів разом з ними відділяти зерно від полови. Адже ми усвідомлювали, що викладання там не буде нейтральним. Так і було. Професори на заняттях такі істини подавали, що ми вечорами сиділи й розбирали їх, обговорювали, перевіряли. Ми були для них незручними студентами, бо під час занять ставили запитання, які викликали певну напругу.

Гадаю, нам вдалося вберегти майже всіх студентів від гіперкальвінізму, може, за винятком одного, який прийняв їхнє пресвітеріанське, реформатське вчення. Наші щовечірні обговорення допомогли залишитися в межах здорового богослов’я, не піддатися радикальним ученням і зберегти єдність у нашій команді.

Я пам’ятаю, коли ми збиралися вступати до семінарії, дехто з місіонерів, які допомагали нашим братам засновувати нові церкви (а від нашої громади на той час відокремилися вже чотири), плакали. У буквальному сенсі. Макалістер і Хершел сиділи та плакали. Брат Хершел каже мені:

– Василю Івановичу, ти не розумієш: хто навчає, той і керує. Хто викладатиме? Вони ж будуть… Навчання дає їм можливість управляти людьми і впливати на церкви так, як їм потрібно.

– Брате Хершеле, ми вже досвідчені, – намагався я його заспокоїти.

А він усе одно плаче. Так йому всіх нас шкода було.

Тому я пішов туди вчитися. Що мені дала семінарія? Вона розширила мій світогляд. Ось, наприклад, Сергій Тимченко, повернувшись після навчання в Америці, розповів про викладачів семінарії:

– Вони вірять, що Тисячолітнє царство вже настало.

– Як? Хіба християнство цього навчає? – здивувався я.

– Але багато християн так вірить!

– Та не може цього бути! Що це за вчення таке?

Пізніше, уже під час навчання, я зрозумів, чому люди так думають, і це вже мене не напружувало й не дивувало.

А коли ми складали іспит з есхатології, викладачі сказали:

– Ми вам виклали різні погляди. Ви можете написати на іспиті своє розуміння, але обґрунтуйте.

Я так і зробив. І хоча їхньої позиції я не поділяв, іспит склав на відмінно, бо аргументовано довів свою думку.

Від гострішого протистояння мене стримували особисті стосунки з викладачами. У деяких із них я бував удома, бачив їхнє життя. Це люди, які щиро бояться Бога, служать Йому, але дещо розуміють по-своєму. А для мене християнське життя важливіше за доктринальні висновки.

Тож семінарія розширила мій світогляд і дуже допомогла. Особливо сподобався мені курс з історії християнства, зокрема період Реформації. Адже Реформація була не лише в духовній сфері, а й у політиці, економіці. Тоді я зрозумів, що іноді Бог діє не через збіг сприятливих обставин, а безпосередньо відкриває Себе та Свої шляхи.

Історія Церкви мені також дуже подобалася. Вона допомогла глибше усвідомити дію Бога в цьому світі й побачити, як Він розвивав Свою Церкву. Певна річ, ми не могли вивчити історію настільки глибоко, як хотілося, адже потрібно дуже багато часу, щоб осягнути її повністю.

Серед обов’язкових дисциплін у нас були грецька й давньоєврейська мови. Дехто з нашої групи – наприклад, Микола Скопич, Олексій Толочьянц – добре опанували грецьку й активно нею користуються. А я вивчав її загально, тому не можу вільно послуговуватися. Мені допомагають номери Стронга, можу скористатися і міжрядковим перекладом – нині є чимало інструментів, щоб зрозуміти оригінальний текст.

Спілкування дало можливість познайомитися з багатьма людьми колишнього Союзу. Там навчалися ті, хто приїхав із Владивостока, із Сибіру. Теплі, щирі контакти, справжнє збагачення.

Пригадую я один випадок: сталася затримка з обідом. Сесія була в Ірпені, у якомусь готелі. Один з викладачів, радикальний кальвініст, стоїть перед рестораном, де ми всі зібралися, і, коли відчинили двері, почав жартома кликати: «Заходь, заходь, заходь! Обраний, обраний, обраний!» А коли я підійшов, тихенько говорить: «Обраний, але він цього не знає».

Я цих слів не почув – Бог, мабуть, не дав. Мені потім брати сказали, бо, якби я почув, була б неприємна розмова. Я вже й так рвався істину доводити, але мене переконали не робити цього. Тож у семінарії були різні люди. Серед викладачів – як мудрі та глибокі, так і ті, хто хапається за якусь доктрину й носиться з нею, наче з прапором. Але загалом це був позитивний для мене досвід, адже я краще зрозумів християн, які по-іншому трактують деякі аспекти догматики.

Гадаю, із чимось я навіть погодився. Мені сподобалося, як вони пояснювали три форми церковного управління: єпископальну, конгрегаціональну і пресвітеріанську. Єпископальна – це чітка ієрархія, як у католицькій церкві: папа, кардинали, єпископи… Конгрегаціональна – це коли всі рішення ухвалює на членських зібраннях помісна громада, конгрегація. Цю форму свого часу використовувало наше братство. Але насправді ця система не працює.

Наведу приклад. Якось у Дарницькій церкві брати кажуть: «Нам треба ще двох дияконів обрати». Порадились, обговорили, вирішили, кого саме. Потім на загал оголошують:

– Пропонуємо взяти піст, щоб Бог показав, яких братів Він обрав для дияконського служіння.

– Брати, а що ви робите? – запитую. – Ви з ким граєте? Кого обманюєте – церкву чи Бога? Ви ж уже все вирішили. Навіщо ця гра – «щоб Бог показав» тих, кого ви вже обрали?

А от пресвітеріанська система управління мені до вподоби. Якщо виникають якісь питання, то збирають пресвітерів – тих, кого Бог поставив у церкві, – і спільно, як на соборі, ухвалюють рішення. У них навіть існує церковний суд, який розглядає спірні справи. Це мені теж імпонувало.

Отак Василь Іванович, як до нього тепер по всій країні та за кордоном звертаються, закінчив пресвітеріанську семінарію.

Позиція

До Василя Івановича звертаються по допомогу християни різних деномінацій і навіть конфесій, якщо в них чи їхніх рідних у житті відбувається щось незрозуміле, дивне й навіть страшне. Він не тільки в теорії, а й на практиці знає, як віряни іноді потрапляють у спокуси й обмани диявола, стаючи вразливими до впливу його демонів.

У цій сфері Василь Іванович постійно стикається з опором. Що ближче люди до реформатського богослов’я, то далі вони від розв’язання проблем таких бідолах. Тож виникає запитання: як християнин, якому Бог через жертву Ісуса Христа простив усі гріхи, досі має проблеми в цій сфері й потребує звільнення?

Усі люди створені за образом Божим і Його подобою. Створені на неймовірно високому рівні, щоб мати справжні живі стосунки з Господом. Бог ці взаємини бачить лише як стосунки любови. Це означає, що Він не пригнічує, не ламає, не змушує людину коритися Його волі. З любови Він пропонує все найкраще у стосунках з Ним, а людина має вибір – або прийняти пропозицію любови, або відкинути.

Бог не примушує нікого, а дияволу, у якого одна мета – украсти, вбити й погубити, Він не дозволяє мучити Свою подобу. Тоді сатана, як і колись в Едемському саду, робить «привабливі» пропозиції, спонукаючи людину скористатися його послугами та з власної волі дозволити йому впливати на життя: мовляв, дізнайся про своє майбутнє, відкривши шлях до багатства, влади, здоров’я, успішного шлюбу тощо. Якщо людина пристала на його пропозицію, вона фактично відкрила себе для ворога, і той починає руйнувати всі сфери як духовного, так і фізичного життя.

І якщо свідомо, шляхом покаяння та зречення від участи в ділах ворога, не позбавити його права втручатися в наше життя, то поразка проявиться в усіх сферах: з’являться конфлікти, Слово Боже перестане торкатися серця, молитва втратить силу, зникне відчуття перемоги в Бозі, зіпсуються стосунки з дітьми Божими, почнуться сімейні негаразди, претензії до всіх…

Чи може руйнуватися життя відроджених дітей Божих, якщо в минулому вони були причетні до окультизму? Так, може. Спасіння істинних християн ніхто не ставить під сумнів, оскільки вони повірили у викуплення жертвою Христа, звернулися до Бога й вірою отримали прощення гріхів і дар вічного життя. Але якщо людина – свідомо чи несвідомо – через якийсь ритуал відкрила себе для вторгнення того, хто прийшов «украсти, вбити і погубити», то вона, не знаючи того, уклала угоду з дияволом. І якщо на підставі жертви Ісуса Христа людина не розірве (самостійно чи за допомогою служителя) ці угоди, зрікаючись усіх справ сатани, називаючи конкретно все, що відкрило її для ворога, – вона завжди зазнаватиме поразки в житті. Це не означає, що людина не прощена, не народжена згори, що Господь не прийме її як Свою дитину. Спасіння кожного ґрунтується тільки на прийнятті вірою здійсненого на Голгофі подвигу, але свобода й переможне життя залежать від багатьох чинників, як написано в Біблії, зокрема й від зречення справ темряви.

Василь Іванович розповідає:

Я був близько знайомий з одним ревним християнином, який обіймав певну посаду в церкві та чудово проповідував, але вдома мав жахливі стосунки з дітьми та постійні сварки з дружиною. Попри щире бажання жити праведно, він не міг протистояти мерзотним гріхам. І ось, після чергового падіння, покинутий дружиною та дітьми, повністю зломлений, він погодився в ім’я Ісуса Христа зректися окультної дії, яку колись над ним здійснили. Я знав, що при його народженні над ним провели окультний обряд, щоб «урятувати», оскільки п’ятеро його старших братів померли у віці від одного до п’яти років. Він справді вижив, проте наслідки цього не лише проявилися в його житті, а й завдали шкоди дітям і онукам.

Чоловік зрікся всього окультного, і згодом його дружина сказала: «Якби в молодості я мала хоч кілька років такого життя, як тепер, я б безперервно дякувала Богові».

Бо коли сатана пропонує свої послуги через окультні дії, він має одну мету – здобути законне право на руйнування людського життя. А щоб новонавернена людина мала «життя над міру» та цілковиту перемогу в Ісусі Христі, ми перед водним хрещенням усім пропонуємо перевірити своє життя і зректися всіх мерзенних контактів із силами темряви, якщо такі були. І потім безперешкодно користуватися всіма благами благодаті: вивчати Писання, присвячувати себе молитві, мати єдність і підтримку в спілкуванні зі святими помісної церкви, з радістю нести Благу Звістку, насолоджуватися миром у сім’ї.

Я міг би навести сотні прикладів, як люди, зрікаючись справ темряви, отримували свободу й дерзновенність у служінні. Зректися всього диявольського – це покинути територію поразки й жити у свободі Христа.

Чому в євангельських церквах не приділяють цьому служінню належної уваги, чому не в усіх церквах служителі користуються дарованою їм Божою владою та силою? Це питання – постійний біль, тема молитов і постів Василя Івановича.

Будні

Якось у Сімферополі Василя мало не вбили. А було це так.

Василь і Алла поїхали у Феодосію на весілля до рідного брата – Колі. На той час Василь уже був керівником молоді в Дарницькій церкві, проповідником, членом братерської ради.

У Феодосію на свято також прибули пресвітер Дарницької церкви й церковний оркестр. У ті роки весілля відзначали масштабно – збиралися сотні людей і кожне святкування було справжньою великою євангелізацією. Звичайно, це викликало невдоволення влади, занепокоєння відповідних органів.

Після весілля всі пішли на пірс – прогулятися, на море подивитися. Раптом до Василя підбігає чоловік Валі, старшої сестри (він не був християнином), і каже:

– Васю, там уже воронки під’їхали, зараз усіх забиратимуть.

– Розходимося! – голосно скомандував Василь. – Усі по своїх квартирах!

Люди вмить розбіглися хто куди. Так нікого й не схопили, хоча багато воронків супроводжували людей аж до їхніх помешкань.

Але після того весілля Колю почали викликати в КДБ. Він працював на військовому заводі й був дуже цінним співробітником: виготовляв для ракет важливі деталі, точність яких вимірювалася мікронами, тож навіть температура в приміщенні мала бути сталою, щоб усе точно виконати. Його іноді й у неділю викликали: якусь деталь терміново зробити.

Розхвилювався Василь, що брата вербуватимуть.

– Поїхали, Алло, у Феодосію, треба з Колею поговорити – попередити, щоб нічого, жодних паперів не підписував. Інакше потім від нього не відчепляться, занапастять його.

Приїхали вони у Феодосію. Спершу навідали брата Петра, який на той час теж туди переїхав. Петро каже Василю:

– Знаєш, у мене якась дивина в хаті коїться: то щось клацає, то пищить, щось не так. Раніше такого не було.

Василь пояснив Петру, як поводитися з кадебістами, як убезпечити себе та родину. Василь уже мав досвід спілкування з КДБ – його самого намагалися схилити до співпраці, та й брати з громад Ради церков ділилися своїми історіями. Розповів усе Петру, потім поїхав до Миколи.

– Колю, методи кадебістів скрізь однакові. Вони говоритимуть з тобою ніби про щось буденне, а потім попросять підписати папірець, що ти нікому про цю розмову не розповіси, і все – ти в них на гачку.

Поговорили, помолилися. Провів їх Коля до автовокзалу, звідти ходили автобуси до Сімферополя. А далі – літаком до Києва, благо, квитки вже були.

Василь з Аллою дорогою різних речей накупили – дві важкі сумки. Попрощалися, поклали сумки в багажник, сіли в автобус. І тут Коля рукою махає, просить Василя вийти.

– Там із міського КДБ дуже велика шишка сидить, – каже й показує на заднє сидіння автобуса. Микола багатьох кадебістів уже впізнавав, бо вони його часто просто з роботи забирали до себе й намагалися завербувати.

Василь Іванович згадує:

Підходить той чоловік до сидіння перед нами, а там уже жінка сидить. Він їй каже:

– Це моє місце!

Вона відповідає:

– Як це ваше? Моє!

– Помиляєтеся, це моє місце! – наполягає чоловік.

Ну і зчинився крик, жінки іноді вміють лементувати.

– А-а-а! Та що це за безлад… (направду вона сказала міцніше слово) вічно із цими квитками плутанина… Це моє місце, тут номер вказано! – показує квиток і галасує на весь автобус.

Підходить до них якийсь працівник, і той чоловік щось йому прошепотів.

– Жіночко, ходімо, я дам вам інше місце… – сказав працівник і запропонував їй гарне місце.

І тут я все зрозумів. Той чоловік сів, портфельчик біля себе поставив, не знаю, може, там був магнітофон чи щось подібне.

Я дружину тихенько застеріг:

– Алло, жодного слова про те, що говорили з братами. Про очерети говорімо, про те, як бичків ловили...

Очевидно, кадебіст хотів підслухати, може, дізнатися про щось конкретне, не знаю. А коли ми під’їжджали до Сімферополя, він буквально на в’їзді зупинив автобус і вийшов.

Я подумки сказав йому вслід: «Ну і йди з Богом». Далі їхали спокійно. Щоб дістатися аеропорту в Сімферополі, ми мали пройти підземним переходом до тролейбусної зупинки. Алла помітила на парапеті підземки якогось дивного чоловіка, напевно, добряче п’яного. Ну хто зважає на п’яного?

Ми підійшли до сходів, щоб спуститися. У мене в руках дві важкі сумки. Алла тоді була вагітною, тож трохи відстала. Спускаюся.

Раптом її несамовитий крик:

– Васю!

Я різко обернувся… і відчув сильний, усім корпусом удар у плече. Якби не той крик, я б не повернувся і полетів би вниз головою на гранітні сходи – розбився б напевно. А позаяк я встиг обернутися, удар був лише побіжним. Нападник сам мало не впав, але втримався на ногах і, ніби нічого й не сталося, спустився і зник у темряві переходу.

Алла в паніці:

– Що це таке? Хто це?

– Та нічого, якийсь п’яний, ходімо.

Але я все зрозумів. Вони ще з Києва знали, куди й навіщо я їду, бо біля нашого будинку стояла машина з прослуховуванням. Але це окрема тема. Я так розшифрував собі їхні дії: «Вирішив, що найрозумніший? Ми тобі зараз покажемо, з ким маєш справу…»

Літак був рано-вранці, нам треба було переночувати в готелі. «Ну, думаю, може десь там доберуться». Але не добралися.

А Коля мені розповів, що після того його вчергове викликали й кажуть:

– Не погодишся на нас працювати – ми тобі таке влаштуємо…

Намагалися чи то вбити, чи то залякати. Кілька разів його на мотоциклі «Волга» намагалася збити. Він ледь устигав метнутися на тротуар між деревами. Виклики стали постійними. Приходили на роботу, забирали до міського КДБ і там намагалися тиснути. Погрози не вщухали:

– Усе життя на аптеку працюватимеш.

Якось Колю забрали просто з прохідної. Йому було дуже тяжко. Іде коридором, а йому кажуть:

– Ти не житимеш, і не сподівайся.

Потім запитують:

– Хтось знає, що ти тут?

– Авжеж, моя мама (вона саме приїхала погостювати) і Юрко, вони за мене моляться.

Офіцер аж розлютився. Почав тиснути на директора заводу, щоб звільнив Колю. А той опирається:

– Не можу я його звільнити. У мене такий фахівець один на весь завод. Хто замінить?

Але директора все-таки дотиснули, і Колю перевели на будівництво житла для заводчан.

Поки він іще працював на попередній посаді, кадебісти приставили до нього свого стукача, який постійно крутився поруч, буквально наступав на п’яти. Але невдовзі він десь подівся, тоді приставили наступного. Потім і той зник.

Якось Коля зустрів одного з колишніх начальників – чи то директора заводу, чи начальника цеху. Той каже:

– Колю, а що ти з ними робиш?

– З ким? – здивувався.

– Та не прикидайся.

– Я справді не второпаю: про кого йдеться?

– Та з тими кадебістами, яких до тебе приставляли. Один повністю паралізований, інший на милицях ледве пересувається. А того, який погрожував, що ти або на аптеку працюватимеш, або взагалі не житимеш, уже й немає – машина на смерть збила. Ти що, замовляєш їх?

– Та нічого я не роблю.

– Невже?! Воно ж видно!

А Коля потім розповідав:

– Я одного з тих сам бачив на базарі – справді ледве на милицях пересувався.

Отак Бог явно показував Свій захист.

У ті, як дехто любить казати, «старі добрі часи» таке життя було щоденною практикою для всіх, хто був більш-менш активним у церкві й не піддавався на вербування спецслужб.

Якось, це було вже на початку XXI століття, я запитав співробітника ДРУ у Владикавказі:

– От погляньте: серед населення Росії протестантів лише одна сота відсотка, а проти них закони ухвалюють, скрізь – від столиці до провінційних міст – для боротьби з ними створено спеціальні відділи. Але ж їх мізерна кількість, крапля в морі. Навіщо запускати проти них таку потужну машину?

Він відповів:

– Може, тому, що ви вважаєте себе кращими від інших.

Жодного раціонального пояснення державного протистояння християнам я так і не знайшов. Гадаю, це не про політику і не про контроль. Це про дух. І він не дає їм спокою.

Під час святкування сторіччя існування євангельської церкви в Києві основне служіння відбувалося на Пухова. На цю подію запросили відомий тоді на весь Союз духовий оркестр із Брянська. Після урочистости всі пішли на Володимирську гірку, щоб за участю оркестру провести зібрання біля пам’ятника князю Володимиру, хрестителю Русі.

Духовий оркестр привернув увагу багатьох. Музика гримить, проповідники звіщають Євангеліє, молодь розклеює наліпки з біблійними текстами в телефонних будках і скрізь, де їх можуть прочитати перехожі…

Василь Іванович згадує:

І тут до мене підходить уповноважений у справах релігій міста Києва й говорить:

– Розженіть зібрання! Негайно!

– А я тут причому? – здивовано відповідаю.

– Як це причому?

– Я нічого робити не буду, не маю таких повноважень.

– Якщо не розженете, обов’язково пошкодуєте: я вас точно посаджу.

Чомусь в органах вирішили, що це я все організував. Вони давно стежили за моєю активністю. І проти мене таки порушили кримінальну справу. Про це стало відомо за кордоном, кілька серйозних людей зателефонували і до канцелярії, і до бюро уповноваженого – і справу закрили. А незабаром почалася перебудова.

Пригадую ще один випадок. Після новорічної ночі, уже на світанку, я розвозив частину молоді по домівках. У моєму «москвичі» замість п’яти людей вмістилося вісім, а може, й більше. І тут мене зупиняє міліція.

Міліціонери не надто переймалися переповненням машини (за це можна було відбутися штрафом), але чомусь почали прискіпливо оглядати автомобіль: люфт у дверцятах і ще якісь дивні нюанси. Зрештою зняли з машини номери.

Дуже неприємно було залишитися без права їздити. У церкві всі про це довідалися.

Згодом один з наших членів церкви каже мені: «Можеш повернути номери. У вівторок о сьомій вечора під’їжджай до Дарницького ДАІ». Я подякував, а у вівторок мені раптом сяйнула думка – який може бути огляд о сьомій вечора?! У січні це вже глуха ніч. Я поїхав, хоча розумів, що не з працівниками ДАІ зустрічатимуся. Приїжджаю, а там якийсь переполох, усі стривожені.

Одному інспектору доручили виявити якнайбільше несправностей. Чого він тільки не написав – пунктів п’ятнадцять назбирав. І дверцята не щільно зачиняються, і інші дрібниці. Машина, звісно, старенька, тож можна багато до чого чіплятися.

Мене завели в кабінет, і тут заходить чоловік, перед яким начальник ДАІ розшаркався, залишив нас і вийшов. Той чоловік узяв зі столу шпаргалку з переліком недоліків моєї машини.

– Ай-ай-ай, стільки неполадок! Та тут узагалі жодної перспективи.

– Я все виправлю.

– Та навіщо вам узагалі їздити такою машиною? Скажіть, ви партійний?

– Ні.

– Комсомолець?

– Вийшов з того віку…

– А чому ви так говорите? Ви що, таки були комсомольцем?

– А навіщо ці запитання? Ви ж знаєте, з ким розмовляєте, і я знаю, з ким говорю. Може, припинимо цю гру? Ви знаєте, що я християнин.

– Ваш пресвітер он на якій автівці їздить, і ви могли б кращу мати. (Тоді в пресвітера, здається, була «волга», яку, з його слів, подарував йому один канадський брат – Микола Брідж.)

– Мене моя влаштовує.

Далі була типова для того часу розмова зі співробітником КДБ:

– Ось до вас приїжджають іноземці, і не всі вони мають добрі наміри. Ми хотіли б знати, хто приїжджав і що говорив. А в церкві на Пухова є люди, які налаштовані проти влади…

Я сказав, що він помилився з кандидатурою. Після спроб переконати мене погодитися на співпрацю він додав:

– Про нашу розмову ніхто в церкві знати не повинен.

Я відповів:

– У мене від церкви немає жодних секретів. Я не збираюся перед усіма вставати і кричати: «Я розмовляв зі співробітником КДБ!» Проте відповідальні люди знатимуть.

– Але ж ви усвідомлюєте, з ким розмовляєте і що про це ніхто не повинен знати?!

– Коли ви розпочали цю розмову, ми з вами ні про що не домовлялися.

– А як ви взагалі здогадалися, хто я?

– У нас кажуть: видно пана по халявах. Достатньо було перших двох запитань.

Це був мій перший і останній досвід спроби відкритого вербування. Хоча в церкві кадебісти через когось зі своїх пустили чутку, що я з ними співпрацюю, і молодь мене про це запитувала. Намагалися мене дискредитувати. Пам’ятаю, я тоді жартома відповідав: «А хіба ти не знав?»

Саме після цього я хотів застерегти свого брата від хибного кроку, бо КДБ сильно на нього тиснув. Тому й поїхав у Феодосію.

Поїздка на Філіппіни та фільм «Ісус»

Разом з братами з «неформалів» Василь Іванович отримав запрошення на міжнародний Лозаннський конгрес, який мав відбутися в липні 1989 року в Манілі, столиці Філіппін. Хто додав його до списку запрошених, який надійшов у ВСЄХБ у Москву, Василь Іванович так і не дізнався: чи то друзі з місії «Навігатори», чи Йоганнес Раймер з Біблійного інституту.

Резонанс був великий, адже вперше активні віряни виїжджали за кордон без погодження з КДБ. До цього всі закордонні поїздки офіційних осіб чи студентів, які вступили до богословських семінарій за межами СССР, погоджували зі спецслужбами.

У Москві зібралася досить велика група запрошених. Тоді при владі був Горбачов зі своєю політикою «гласності і пєрєстройкі». Він хотів на прикладі окремо взятої країни показати перевагу соціалістичного устрою – так званий соціалізм із людським обличчям.

Коли для всього світу вже було очевидно, що побудоване на соціалістичних засадах суспільство в усіх сферах своєї діяльности поступається вільним демократіям, керівництво СССР вирішило радикально змінити економічну й політичну структуру держави. Ініціатором перебудови став Михайло Горбачов. Спроба встановлення в країні реального народовладдя призвела до розвалу Совєтського Союзу, який лише на

папері був «нєрушимим саюзом рєспублік свабодних».

Василь Іванович згадує:

Першу групу посланців не випустили, завернули назад. Ми зібралися у ВСЄХБ, а нас приїхало багато з різних громад: реєстрованих, автономних, незалежних… Церковні чиновники на нас тиснуть, а ми голосно обурюємося цим ВСЄХБ. І тут виходить Іван Семенович Гнида й каже:

– Брати, чого ви нарікаєте на ВСЄХБ? Воно було, є і буде! Завжди!

Хтось крикнув:

– І навіть після пришестя Христа?

Іван Семенович підтверджує:

– Навіть після пришестя Христа!

Тут такий сміх здійнявся. І увійшов цей жарт у приказки нашого покоління.

ВСЄХБ – Всесоюзний союз євангельських християн-баптистів. Заснований 1944 року як центральний орган керівництва для баптистських і євангельських церков. До нього ввійшли громади євангельських християн, баптистів, деякі спільноти менонітів і п’ятдесятників. За совєтських часів це була практично єдина легальна, хоча й державно контрольована структура.

Громади, які не погоджувалися з підпорядкуванням ВСЄХБ і сильним державним контролем, пішли в підпілля (відокремлені, не реєстровані) або створили власні об’єднання, коли це стало можливим. Їх називали автономними чи автономно реєстрованим братством.

ВСЄХБ існував до 1992 року, потім саморозпустився, а на його основі створили національні союзи, які

згодом увійшли до Євро-Азійської федерації союзів євангельських християн-баптистів.

Посилання на інформацію про Лозаннський конгрес

Виїзд за кордон був можливий лише для тих, хто потрапив до списків, погоджених зі спеціальними органами. Після тривалих обурень і вимог з боку запрошених і за активного втручання західних місій усій делегації дали дозвіл на виїзд.

Так Василь Іванович опинився в Манілі на Другому Лозаннському конгресі, який проходив під гаслом: «Уся Церква несе Євангеліє всьому світові».

Василь Іванович згадує:

Добре, що ми прилетіли на конгрес. Там було чимало корисного. Я відвідав семінар з духовного протистояння. Його проводив брат із харизматів, здається, і я там почув деякі практичні дієві поради.

Повертаюся в Київ, а дочка Аня лежить, у корчах вигинається.

Я запитую:

– Що з Анею?

– Погано їй. Ночами наче щось її душить… – відповідає Алла.

Я говорю:

– Усе, більше цього не буде.

Не пам’ятаю вже, чи я заборонив, чи помолився – але це припинилося назавжди. Отака тоді була віра. Тож дечого я на тому конгресі навчився.

А ще був особливий подарунок. На тому конгресі кожному з нашої делегації видали проєктор з кінострічкою «Ісус». Деяким дісталися 8-міліметрові плівки, а комусь, зокрема й мені, – 16-міліметрові. Я дуже зрадів.

У Києві я переглянув стрічку й зрозумів: її треба показувати всюди. На той час фільмів про Ісуса ще ніхто не демонстрував, зовсім. Нагадаю, у країні досі викладали науковий комунізм, захищали докторські з наукового атеїзму і скрізь іще панувала… комуністична атмосфера.

Я тоді позмінно працював оператором газових котлів на Печерській овочебазі. І завжди намагався шукати саме позмінну роботу, щоб якомога більше часу присвячувати служінню. Тож вирішив показати на роботі цей фільм. Помолився з постом, пішов до директора та й кажу: «У мене є один хороший фільм. Хочу показати його в нас». Чому він мені не відмовив – не знаю. Напевно, так Бог відповів на щиру молитву, це Його воля була, адже тоді про публічні християнські заходи ніхто й не мріяв. Директор дозволив, але в день показу фільму все керівництво «захворіло». Директор, його заступник, керівник відділу кадрів – усі взяли лікарняні, щоб до них жодних запитань не було.

Я показав фільм працівникам овочебази (а на перегляд зібралося близько сотні осіб), і він справив на людей дуже глибоке, просто надзвичайне враження.

Я помітив – і це було для мене особливо важливим – люди дивилися фільм дуже уважно. Усі без винятку. А коли наприкінці стрічки запропонували молитву покаяння, бачу – усі шепочуть слова, повторюють за диктором.

Цей фільм був знятий за Євангелієм від Луки, і я зрозумів: він може дати початкову інформацію про спасіння, про Христа, але цього замало. Людям потрібне Слово Боже, щоб через читання Біблії пізнавати Бога. Тому просто там, на роботі, після перегляду я запропонував усім охочим вивчати Біблію, сказавши, що для справжнього християнського життя одного фільму недостатньо. Відгукнулося десять-дванадцять осіб.

Щоразу, коли я був на зміні, під час обідньої перерви ми збиралися в машинорахунковому відділенні й усі разом читали Біблію. Незрозумілі тексти я пояснював. Не можу сказати напевно, чи хтось із них згодом прийшов до церкви, але співробітники почали телефонувати своїм друзям з інших підприємств і розповідати про фільм… І мене почали запрошувати в різні установи показувати кінострічку. Пізніше, приблизно за рік, Анатолій Калюжний почав демонструвати фільм «Ісус» у кінотеатрах Києва. А я їздив переважно у школи і науково-дослідні інститути, як Бог мене повів.

Так я потрапив до Київського інституту нафти і газу. Зазвичай на початку сеансу я робив коротенький вступ – про що цей фільм і як відбувається спокута, щоб людей правильно налаштувати. Після перегляду я також говорив коротке слово.

Враження від фільму було колосальне, і ті, хто його подивився, телефонували друзям в інші інститути та організації, тому мене й далі запрошували з показом, сам я навіть не шукав цих контактів.

Бувало так, що, коли я приїжджав, мене вже з квітами зустрічали. А після перегляду завжди була особлива молитовна атмосфера. Серця людей були відкритими для Євангелія – лиш говори, свідчи!

Я підрахував, що протягом першого року після повернення з Філіппін показав фільм «Ісус» близько 170 разів. Тобто майже через день.

Не пригадую, як це сталося, але мене запросили показати стрічку в центральному кінотеатрі Феодосії. Чотири-п’ять сеансів на день, і так увесь тиждень. Людей автобусами привозили з навколишніх сіл і містечок. Встановили чергу, її регулювала директорка кінотеатру, дружина капітана першого рангу. Це була справжня духовна жага.

Після перегляду фільму люди не розходилися, а просили мене залишитися й говорити – хотіли ще раз почути слово, яке я промовляв на початку.

У Київському інституті нафти і газу після показу фільму я запропонував охочим спільно вивчати Біблію. Так організувалася група. Ми спочатку збиралися в однієї співробітниці інституту – туди й Вальдемар Цорн приїжджав, проводив зустрічі разом зі мною. Згодом група перейшла до нашої квартири, на дев’ятий поверх. Нас було вісім чи дев’ять людей. Ми почали з прослуховування касет Ярла Пейсті про учнівство, тобто з «Навігаторів». До них додавалася інструкція з конспектом кожного уроку.

Перша група складалася переважно з інтелігенції – люди освічені, уважні. Вони слухали записи та, як школярі, усе занотовували, ставили запитання, якщо чогось не зрозуміли.

З цієї першої групи й розпочалася церква. Хоча тоді ще не було розуміння, що з нових людей треба формувати громаду. Я був знайомий із рухом у Бразилії, де в євангелізації робили наголос на малих групах. Як клітини в організмі діляться, потім ростуть і знову діляться, так і християнські малі групи. Можливо, це була китайська модель, але в Бразилії вона працювала тоді дуже ефективно.

Згодом наша група збільшилася до двадцяти людей. Але коли я зауважив, що нам час розділитися, – на мене всі образилися, деякі навіть почали плакати: «Ви нас не любите, хочете нас залишити». І я зрозумів, що в слов’янській культурі поняття церковности дуже глибоке, і модель поділу не спрацює. Тоді ми вирішили шукати окреме приміщення для зібрань. Згодом в Україну вже приїжджали американські місіонери, які цілеспрямовано розвивали клітинні церкви. Але позаяк цей формат у нас так і не прижився, вони перейшли до створення традиційніших для слов’янського середовища громад.

А в нашій групі людей ставало дедалі більше, збиратися у квартирі було все складніше: зустрічі тривали з дванадцятої години дня до одинадцятої вечора, і приходило вже до 70 осіб. Алла всіх годувала, потім прибирала… Невдовзі мені запропонували для зібрань зал у Будинку архітектора в центрі Києва. З малої групи й почалася наша церква. Пізніше її так і назвали – «Дім Небесного Архітектора».

У цій же квартирі зародилася й місія «Світло на Сході» в Україні. Точніше, тоді ще в Совєтському Союзі. Адже був 1990 рік.

Бабуся читає Біблію

Бабуся Алли Адамівни, дружини Василя Івановича, родом була з невеликого села між Києвом і Житомиром. Звали її Ольга Вдовиченко. Жінка глибокої віри, але, на жаль, неписьменна, – не вміла ні писати, ні читати. А Біблію дуже любила. Вона і гладила її, і цілувала.

Чоловік Ольги загинув під час війни. Більше вона заміж не вийшла. Якось молиться вона до Бога: «Господи, дай мені можливість читати Біблію! Це ж Твоє Слово, а я не вмію його читати». Потім розгорнула Писання – і почала читати. Ні газет, ні книжок, ні журналів читати, як і раніше, не могла, а Біблію – читала щодня.

Василь Іванович згадує:

Отаке Бог дав їй знамення. Вона не вчилася грамоти, а тоді раптом почала читати. Я це знаю не з чужих слів, вона сама мені розповідала, і її діти підтверджували. Бабуся Оля Біблію дуже любила, дорожила, цілувала, пригортала як найцінніший дар. І наприкінці життя навіть міркувала, кому її подарувати – свій найбільший скарб. У мене з бабусею Олею були теплі стосунки, певний час я навіть жив у неї на квартирі. Бабуся Оля в Києві мала заводську комуналку, яку їй виділили тому, що чоловік загинув на війні.

Вона мені завжди довіряла, я був для неї душеопікуном. І от якось бабуся Оля каже:

– Помолись, Васю, щоб я померла.

– Бабусю, я не можу так молитися, життям Бог розпоряджається.

– Ну помолися, будь ласка, я вже хочу додому.

– Бабусю, ви прожили таке важке життя, залишилися вдовою, більше не виходили заміж, любите Господа, постійно на зібраннях…

А на тумбочці Біблія лежить, яку вона читала. Чому вона просила помолитися про смерть? Бо в неї на щоці з’явилася пухлина завбільшки з кулак. Напевно, це був рак. З неї щодня близько пів склянки крови витікало.

І вона каже:

– Хочу, щоб Бог мене забрав, я втомилася.

Я запитую:

– Бабусю, а ви не нарікаєте на те, що у вас такий стан?

Відповіла її невістка, теж християнка, вона тоді з нами була:

– Ні, вона не нарікає, не скаржиться.

– А ви дякуєте Богові за це? – запитую бабусю Олю.

– Ні, не дякувала.

– Я вам зараз намалюю картину, щоб було зрозуміло, – продовжую я. – Ви таке життя прожили, покаялися, прийняли Господа, вірили Йому від щирого серця, служили Йому як вірна наречена. І ось Бог приготував вам прекрасні шати, одяг із Царства Небесного для любої Своєї дочки. А сатана каже: «Кому? Їй? Та дивися, як вона розкисла через якусь бородавку! Уже навіть смерти просить, з життя піти хоче! Не схоже, що вона довіряє Богові, Який не помиляється і знає, що їй потрібно».

І я продовжую:

– А коли будете дякувати Богові, Він сатані скаже: «Поглянь, вона через це проходить, але вірить, що Я добрий Бог; вона знає, що Я їй найкращу долю дав, довіряє Мені та дякує».

Бабуся Оля раптом каже:

– Васю! Я зрозуміла!

Відтоді вона безперестанно дякувала Богові.

Бабуся Оля заздалегідь знала день своєї смерти. І навіть дала дітям розпорядження, коли їм прийти до неї попрощатися.

Вона багато розповідала про своє життя, і я їй вірив. Ось, наприклад, один випадок. Лежить вона сама в хаті. На столі чашки з напоями, а вона не може встати й узяти. Раптом бачить: сидить ангел. Вона йому каже: «Допоможи, будь ласка, пити хочу». Той устав, узяв чашку й подав їй.

Такі свідчення з життя простих вірян мене завжди надихали. Я помічав, як Бог діє в людях. Це завжди приносить радість, навіть у стражданнях. Без помпезности, а в смиренному, тихому спілкуванні з Господом, у довірі до Нього! Ось Його Царство, ось Його діла, ось Його люди!

Знаки на шляху

У житті Василя Івановича було кілька вирішальних моментів, які вплинули на його розуміння вчення, служіння, посвячення. Повернувшись із армії, він планував вирушити на місіонерське служіння до Красноярського краю, але змушений був відмовитися від цього задуму. Проте бажання служити Богу на передовій, бути місіонером не зникло, а навпаки, лише посилювалося.

Василь Іванович був глибоко відданий своїй церкві – її традиціям, звичаям, усій культурі громади. Завжди щирий, послідовний і ревний. Переломним моментом для нього стала зустріч із Леонідом Пастуховим. Василь до пізньої ночі слухав записи Ярла Пейсті, зроблені на прохання місії «Навігатори». І ще до того як утворилася перша група, він помітив у собі радикальну зміну в розумінні Священного Писання, Божого плану спасіння людини й посвяти Богові.

У той самий час у Київ приїхали Йоганнес Раймер і Андрій Ремпель, які організували підпільний біблійний інститут. На першому курсі цього закладу навчалися брати з різних церков: автономних, реєстрованих, відокремлених. Навчання й матеріали цього інституту теж додавали до розуміння Василя відчуття духовної свободи, впевнености у спасінні, сили благодаті.

Тоді ж йому до рук потрапили невеликі брошури: «Наповнюйтеся Духом Святим» і Євангеліє з додатком «Панування Христа у твоєму житті». Перша пробудила в ньому глибоке бажання жити в повноті сили Духа Святого, а друга – підкорити все, буквально все у своєму житті Господу Ісусу Христу.

Василь Іванович згадує:

Я прочитав ці брошури, і вони мене так захопили, що думки про прочитане не залишали ні на мить. Я певен: це Бог тоді так говорив до мого серця. Пам’ятаю той стан – наче якась туга на душі. Не тому, що був якийсь гріх, ні, а просто відчуття, що щось не так, бракує того, що повинно бути в житті з Богом… Я не знав, як має бути, але відчував, що так, як є, – неправильно. Я жив, як більшість християн, але десь у глибині душі розумів – за таке життя Христос не вмирав би. Ці переживання не полишали мене ні вдень ні вночі.

Якось на занятті групи цей внутрішній тиск дійшов до такого рівня, що я вже не витримував. І коли ми встали на завершальну молитву, я промовив:

– Господи, я дуже хочу жити по-справжньому – тим життям, заради якого Ти пішов на страждання та смерть. Якщо цьому щось заважає, забери; можеш забрати все, що я маю, аби моє життя було таким, як Ти хочеш, щоб воно було Твоїм життям.

І я усвідомлював, що означає «все»: руки, ноги, сім’я, дружина, діти. Я свідомо це говорив, але покладався на Боже милосердя… Я не лукавив, а справді за всяку ціну прагнув Божої благодаті, справжнього високого християнського життя. Я знав, що живу на землі один раз, і дуже боявся прожити даремно, без Божого благословення, без покликання. І всі брати зрозуміли, що в мене на думці. Після молитви запанувала непорушна тиша – ані звуку.

Нарешті один з братів глянув на мене, тихо свиснув, покрутив пальцем біля скроні та й каже:

– Ти усвідомлюєш, що говориш? Уявляєш, які наслідки можуть бути? Я вже бачив таких героїв. Ти знаєш, що робиш?

І я йому відповів:

– Я не знаю, що буде далі, але гратися в християнство не хочу. У мене одне життя. І воно або справжнє, або його немає. Прикидатися перед святим Богом у такій справі мені страшно. Або все, або нічого.

Цю мить повної посвяти Богу я пам’ятаю дуже виразно. Після цього справді чимало всього сталося, були дуже непрості моменти в житті, але Бог почав діяти й багато мені відкривати, говорити зі мною, а я – розуміти те, чого раніше не міг збагнути. Я свідомо зробив цей крок. Це не були лише піднесені слова чи релігійні фрази. Я розумів, на що зважився.

Так розпочався новий етап у моєму житті. У буквальному значенні слова – новий.

Після цього я за дорученням місії «Світло Євангелія» їздив у різні міста проводити групи, відвідувати в’язниці. Тоді ж покаявся Віктор Мураль-Сікорський, який часто згадує про мене у своїх свідченнях.

Потім ми з Аллою вирішили їхати на місіонерське служіння до Уссурійська, але Сергій Тупчик переконав нас залишитися. Він сказав, що місії «Світло Євангелія» потрібен хтось у Києві.

Важливим для мене було й те, що в Дарницькій церкві мене висвятили на диякона. Це дуже вплинуло на моє подальше формування і шлях у служінні.

Я дуже серйозно ставлюся до рукопокладення. Мене посвячували на служіння разом з Петром Павловичем, батьком Юрія Шелестуна. Перед рукопокладенням я мав чітку внутрішню позицію – я відмовлюся, бо не вважаю себе достойним цього. Перед зібранням Яків Кузьмич Духонченко, на той час старший пресвітер по Україні, запитує:

– Ну що, браття, готові?

– Я ні, – відповідаю. – Брати, я не готовий.

– Чому?

– Я не гідний цього.

– Тому й рукопокладаємо, – відповідає Духонченко.

І мене рукопоклали. Коли потім дивився світлину з тієї події, то я там був як із хреста знятий. Перед цим усю ніч не спав, дуже хвилювався. Пригадую, з якими думками повертався після висвячення трамваєм № 21 додому. (Ми тоді на вулиці Кибальчича жили; у перші два роки сімейного життя ми п’ять разів переїжджали.) Їхав з таким відчуттям, ніби я відповідальний за весь світ! Люди помирають без Євангелія, і мені доручено його звіщати, щоб вони почули. Це було дуже реальне відчуття. Пам’ятаю цей момент надзвичайно чітко. Відповідальність відчував у розумі, у серці, у дусі. Дивлюся на людей – мені їх усіх так шкода, я буквально всім своїм єством співчував їм.

«Кінець вавилонського полону Церкви» – під таким гаслом у 1986 та на початку 1987 років у громадах Автономного братства ЄХБ звучали заклики приєднатися до місячного посту й молитви за свободу віросповідання в СССР. Захопило це й Василя Івановича. Піст із молитвою за таку святу справу – це природно й близько його серцю. По всіх громадах ЄХБ було оголошено, що січень 1987 року присвячено одній темі: посту й молитві за свободу Церкви служити своєму народу. Ця звістка дійшла й до церков і місій за кордоном. Було рекомендовано на початку й наприкінці місяця тримати по три дні повного посту, а протягом усього місяця – щодня постити до вечора.

Проте для Василя цей процес розпочався трохи раніше. Був у їхній групі брат, на ім’я Льоня Моргун. Він почав запрошувати Василя на різні зустрічі Автономного братства: молодіжні, братерські. Там Василь познайомився з Олексієм Мельничуком та іншими братами. Якось Льоня говорить Василеві: «У Кишиневі планують проводити загальну молитовну зустріч братства. Ти маєш там бути. Обов’язково. – І додає: – Якби тобі, Васю, ще кілька років за віру відсидіти – було б зовсім добре». У ті часи служителі, які страждали в тюрмах за віру, мали особливу пошану в братстві. Їх називали: брат-бранець, сестра-бранка – знак посвяти й духовного авторитету.

Посилання на книжку Йосипа Бондаренка «Три вироки»

Спершу Василь почувався серед іменитих братів досить скуто. Але поступово ввійшов у ритм братерських зустрічей і почав регулярно їздити на наради. Так він познайомився з Михайлом Тимофійовичем Шапталою – колишнім членом Союзу церков, Йосипом Даниловичем Бондаренком, Євгеном Васильовичем Гульченком, братами Назаруками й багатьма іншими. Зустрічі проходили двічі на рік, у різних містах: в Одесі, Кишиневі, Москві. Куратором здебільшого був Йосип Бондаренко. Зібрання мали переважно молитовний характер: молилися за братство, за країну, за духовне пробудження. Саме під час однієї з таких зустрічей у Кишиневі ухвалили рішення провести місяць посту й молитви.

Ініціатором ідеї місячного молитовного посту за «кінець вавилонського полону» вважають Йосипа Даниловича Бондаренка. Пропозицію підтримали всі, особливо Євген Васильович Гульченко з Кишинева, який сказав: «Ми часто постимо по багато днів, а тут така свята справа». Сам Євген Васильович не раз практикував пости, зокрема й у молитвах про здоров’я.

Василь з усією ревністю й посвятою вирішив також доєднатися до цієї справи. Він вирішив на початку місяця взяти сім днів повного посту, а наприкінці місяця – ще п’ять.

Василь Іванович згадує:

Знаю, що деякі люди із Союзу ЄХБ також брали участь у цьому молитовному стоянні перед Богом. І місяць був надзвичайно насичений духовно, навіть важко це описати словами.

Пам’ятаю, перед останніми п’ятьма днями посту я їхав у Феодосію. Зайшов у магазин, а на полицях – самі трилітрові банки з написом «Морська капуста», і більше нічого. Я подумав: «Просто неймовірний достаток, така смакота!» Під час посту все сприймається інакше: наприклад, візьмеш яблуко, і воно здається прекрасним, а пахне як! Або хліб: це таке дивовижне поєднання запаху та смаку!

Піст тривав увесь січень. А на початку лютого перші бранці вийшли з в’язниці. Потім ще одна партія звільнилася, і ще, і ще. І… все почало рухатися.

Один мій знайомий, офіцер КДБ, засвідчив: «Ми тоді все знали, усе розуміли, але нічого не могли вдіяти». Ось так просто Бог розвалив усю комуністичну систему.

Я ще раз переконався в силі посту й молитви, у тому, що Бог може зробити, якщо «упокориться народ» Його. У цьому контексті я завжди згадую історію Ніневії, яка уникла суду саме після покаяння й посту.

Однією з найважливіших духовних подій для Василя Івановича було його висвячення на пресвітерське служіння в церкві, що збиралася в Будинку архітектора. Тоді він запросив Якова Кузьмича Духонченка, голову Союзу ЄХБ України, який знав, що громада не ввійде до складу Союзу, але на рукопокладення охоче погодився.

Уся церква – а тоді на зібраннях регулярно збиралося до двохсот осіб – була в пості перед рукопокладенням. Починається богослужіння, люди входять до актового залу Будинку архітектора, й усі… починають плакати. І віряни, і ті, хто ще не знав Бога. У залі панувала якась дивовижна атмосфера побожности й особливої присутности Божої.

Першим вийшов до кафедри Адам Вдовиченко, тесть Василя Івановича. Йому потрібно було лише прочитати текст із Біблії та помолитися на початку зібрання. Розгортає Біблію, а зал… плаче. Буквально ридма.

Василь Іванович згадує:

Коли Яків Кузьмич Духонченко звершував наді мною рукопокладення, здавалося, що зал наповнила Божа присутність – шехіна. Він справді був Божим чоловіком – вірним і глибоким. Я безмежно вдячний Богові, що саме він висвятив мене на дияконське служіння, благословив нас із Аллою на подружнє життя, молився над деякими нашими дітьми. І Бог так улаштував, що саме він поклав на мене руки й тоді, коли я приймав пасторське служіння.

Пізніше, коли Василь раптом починав сумніватися щодо свого покликання на пасторське служіння, Бог Своїм словом нагадував у серці: «А пам’ятаєш рукопокладення? Це Я тебе покликав і благословив! Чого ти сумуєш і сумніваєшся?»

І Василь зрозумів, чого було стільки сліз того дня, така атмосфера побожного трепету й поклоніння, чому так відчутно Бог являв Свою силу та славу – щоб у важкі моменти він і всі свідки того висвячення могли почути в серці голос Бога: «Згадай!»

Гнідин

Родина Василя й Алли мешкала в Києві на вулиці Райдужній у висотному будинку, на дев’ятому поверсі. Якось брат Алли, Петро Вдовиченко, запропонував Василеві поїхати в Гнідин – село на південь від Києва – і подивитися недобудовані будинки. Хтось колись почав їх зводити, але так і не завершив, тому їх і продавали. На той час у Києві був справжній квартирний бум: ціни на житло різко зросли. Можна було продати квартиру в Києві на Нивках, яку залишили батьки Алли перед від’їздом до Америки, і за ці кошти придбати будинок у Гнідині, і не просто придбати, а ще й завершити його будівництво.

– Петре, навіть не думай! – відмахнувся Василь. – У Гнідині? Недобудований? Ще й на болоті!

Тоді Василь був постійно в роз’їздах: інститути, школи… Формувалася церква, місія «Світло на Сході» вимагала дедалі більше уваги. Про будівництво він і чути не хотів.

Петро не відступав:

– Ну хоч поїдь подивися!

– Ні, Петре, забудь, забудь.

Саме в той час із Америки після закінчення семінарії повернувся Сергій Тимченко. Шукав житло, і якось він запитав Василя:

– Чи не знаєш, де можна щось знайти?

– Є варіант у Гнідині. Недобудований будинок. Хочеш – поїдемо подивимося? – запропонував Василь.

Поїхали. Там від траси до села тягнувся ґрунтовий спуск, навколо – суцільне місиво багнюки. Будинки стояли просто на болоті: навезли піску, підняли рівень і звели три споруди. Якась фармацевтична компанія їх будувала.

Василь оглянув перший будинок, другий, і вони його взагалі не зацікавили. А ось у третьому будинку, який йому запропонували, сподобався великий чистий підвал, завбільшки дванадцять на дванадцять метрів.

Василь Іванович згадує:

Я у віконце зазираю… і вже уявляю, як там церква збирається. Промайнула думка: «Треба брати. Навіть якщо тільки влітку тут житимемо, треба брати». Ми продаємо квартиру на Нивках, купуємо цей будинок, і ще залишаються гроші на матеріали для будівництва.

Почали будувати. Приїжджали після роботи й працювали до вечора. Але потім зрозуміли, що рухаємося надто повільно, і вирішили туди переїхати. А там ні опалення, ні чогось готового ще не було.

Прийшло якось подружжя Ванчугових і каже:

– Слухай, Василю Івановичу, тут треба церкву організувати.

– Я ж не проти.

Отже, ми переїхали, і у вільний від роботи час будували. Свєту оформили в місцеву школу, і першого вересня вона пішла там у шостий клас.

Майже пів року ми прожили в селі, аж до холодів. Далі вже не було можливости залишатися: будинок, по суті, був голою коробкою. Тож ми із сім’єю повернулися до Києва, а Свєта залишилася в Гнідині. У будинку була готова лише одна кімната, де стояла електрична промислова піч. У цій кімнаті Свєта й жила. І там вона організувала групу з вивчення Біблії. Приходили однокласниці, вчителі, навіть класна керівниця.

А вже наступного року ми остаточно переїхали в Гнідин. Свєта й далі вела групу, на зустрічі якої переважно приходили вчителі. Якось я підійшов до зачинених дверей, і чую: їй щось там кажуть, а Свєта відповідає: «Правильно, молодці». Це вона своїх учителів наставляла у вірі.

Спершу селяни вважали, що хату якісь бандити купили. Тоді в Гнідині ще не було будинків на кілька поверхів, з гаражами в підвалах тощо. Але згодом через учителів та інших людей місцеві дізналися, що ми християни. Заспокоїлися і… почали навідувати, щоб познайомитися, подивитися, що ми за люди.

І тоді ми вирішили організувати зібрання. Люди почали приходити. Невдовзі в недільній школі було вже близько двадцяти дітей із сімей, що не знають Бога. Аня, наша старша дочка, з ними проводила заняття, різні активності. А зібрання, що проходили в недобудованому залі, відвідувало вже до п’ятдесяти дорослих. Тож церква тут народилася сама собою, природно, бо ми тут жили, люди нас знали, спілкувалися. Ставилися до нас дуже тепло, з довірою. Коли я кудись їхав, намагався сусідів підвозити, знайомився, розмовляв, вітався з усіма. І тому люди були доброї про нас думки. Вони приходили послухати й подивитися, а потім залишалися. І згодом ми зрозуміли, що в селі потрібен молитовний будинок.

Вальдемар Цорн ініціював цю справу: запропонував придбати дві ділянки землі – а ділянки там досить великі – і збудувати молитовний будинок. Так ми і зробили. У селі все простіше: спочатку зводиш будівлю, а потім її вже за фактом відповідні служби приймають. План церкви, розрахунки, креслення запропонував архітектор Петро Нікель, зять Вальдемара.

Зима 2006 року видалася теплою. І ми вирішили провести на будівельній ділянці суботник. Викорчували дерева, кущі. Завезли пісок. Обсяг роботи був дуже великий.

Людей у церкві побільшало, коли ми вдома провели воду (живемо поруч із молитовним будинком). Здається, ми в селі були першими, хто на свердловину поставив фільтр, тому вода в нас була хороша. Не пам’ятаю, за чиєї підказки, але я проклав через дорогу трубу й поставив біля нашого будинку колонку для всіх охочих набрати чистої води. Люди часто приходили, набирали воду, знайомилися...

А ще ми ходили в школу грати у волейбол. У спортзалі збиралися сільські чоловіки. Грали серйозно. І ми приходили своєю командою: Паша, Коля, Віталик і я – учотирьох. Поступово з тими чоловіками налагодилися контакти, зав’язалося спілкування. За декого з них я молився. Троє покаялися. Один з них зараз у п’ятдесятницькій церкві, один – у нашій київській.

Крім того, у нас була сауна, а поряд у підвалі стояв тенісний стіл. Ми запрошували чоловіків у сауну, грали в теніс, і в такій невимушеній атмосфері люди відкривалися для Слова Божого. Ми мали такі добрі стосунки в Гнідині, що протистояння практично не було.

На освячення нашого молитовного будинку приїхали гості з німецької церкви міста Альмерсбах – наша сестринська громада. Брати і сестри із цієї церкви брали участь у будівництві та допомагали фінансово.

Ось так із групи з вивчення Біблії, яку в будинку Давидюків на вулиці Сонячній вела їхня донька Світлана, учениця шостого класу, виросла громада євангельських християн.

Паралельно розвивалась і церква в Києві, яку спершу в народі, а потім і в самій громаді називали «Будинком Архітектора». Люди обох церков – у Гнідині та Києві – сприймають себе як одне ціле, єдине духовне тіло.

Щоправда, у селі стосунки між людьми простіші. Домашні групи, братерські молитовні спілкування відбуваються регулярно, а свята жнив і хрещення в церкві відзначають майже як весілля. У місті це організувати складніше, тому містяни часто на свята приїжджають у Гнідин.

Василь Іванович розповідає:

Атмосфера в церкві склалася дуже хороша, люди відкриті, доброзичливі. Буває, що до нас і з навколишніх церков на зібрання приїжджають. Бог справді благословив нас добрими стосунками. Сюди з Києва переїхав Паша Оберемко, Карен Аракелян… Вони також внесли щось своє, додали колориту. Дуже швидко стали частиною церкви – потрібними, незамінними.

Отак Бог нас вів. У селі багато забобонів, чимало окультнообтяжених людей. Практично з усіма, хто приходив у церкву, доводилося працювати: пояснювати, наказувати, виганяти духовну нечисть. Це будні пастора сільської громади. У місті цього теж багато, але там люди не так часто й вільно звертаються по допомогу.

Прийшла до церкви одна жінка: покаялася, прийняла хрещення. А згодом перестала ходити на зібрання: виявилося, що дуже згрішила. Її подруга попросила мене навідати ту жінку.

Приходжу й бачу: вона сама не своя. Зрозумів, що вона під впливом демона: очі страшні, погляд чужий – ясно, що це не вона на мене дивиться. Розмовляємо. Аж раптом у сусідній кімнаті шафа почала розвалюватися. Буквально розсипатися. Я саме переконував жінку, що якщо вона вірить Христу, то все можна відновити, Бог може пробачити їй і звільнити. Повірила. Помолилися. І по молитві біс залишив її. Просто на очах жінка змінилася, наче розцвіла – обличчя стало світлим, усміхненим. Упевнений, що її тоді Бог звільнив, бо й діти все це бачили і свідчили потім. Невдовзі після тих подій та жінка відійшла у вічність.

Але я такі випадки не зберігаю в пам’яті, вони стали повсякденним служінням. Щодня молишся, допомагаєш, проповідуєш. У цій сфері так само. Це звичайне життя пастора, коли не ти керуєш, а Бог веде.

На початку мого служіння на мене справляли сильне враження проповіді Йосипа Бондаренка, Андрія Бондаренка, Леоніда Пастухова. Вони закликали людей до покаяння – і багато людей виходило.

І мені теж цього хотілося: щоб після моєї проповіді хтось каявся. Тепер я розумію, що Бог тоді мені цього досвіду не давав, бо таке бажання вкрай неправильне. А пізніше, коли вже ввійшов у служіння, бувало так: проповідую, і люди – три, чотири чи п’ять – виходять на покаяння. Іноді навіть без прямого заклику. І тоді розумієш: Бог торкнувся людських сердець, а я – лише свідок цього.

Те саме й у служінні звільнення. Бог діє так, як Він хоче і коли хоче. Якось телефонує жінка із Запоріжжя: «Можете приїхати помолитися за доньку? Вона наче скажена: кидається на мене, кричить, люто ненавидить. З якоюсь компанією зв’язалася». Я розумів, що поїхати не зможу. Тому просто там, де стояв у кімнаті, помолився Господу – заборонив тим бісам у дівчині діяти. Заборонив ім’ям і владою Ісуса Христа, Господа мого. Невдовзі жінка знову телефонує: «Василю Івановичу, я не впізнаю дитину, це ніби ангел. Така любов, така ніжність. Вона в мене просить вибачення».

Отакі життєві ситуації трапляються…

Духовний фронт

Людей у «Будинку Архітектора» дедалі більшало. Але на душі у Василя Івановича була тривога: щось на богослужіннях не так, як завгодно Господу. І він вирішив у покорі звернутися до Бога й чекати від Нього відповіді.

І Бог відповів. Після вісімнадцяти днів посту почали звертатися люди з духовними проблемами.

Василь Іванович згадує:

Люди приходили до мене й розповідали про окультне минуле. Я не знаю, як Бог мені це відкривав, адже ніхто мене цього не вчив. Я просто пропонував людям покаятися і зректися всього нечистого. Важко сказати, звідки я взяв це розуміння, але я чітко усвідомлював, що треба зрікатися, мати принципову позицію, проголошувати її, адже зречення – це не просто слова, це заява про належність Христу і свободу від влади сатани.

«Я зрікаюся від влади сатани і визнаю над собою лише владу Ісуса Христа». Це крок віри і водночас рішення. І це працювало, допомагало. Я бачив, як люди змінювалися, усе оновлювалося в їхньому житті.

Дуже багато людей приходило по допомогу. І формувався певний досвід: як Бог діє, що справді важливе… Господь підказував якісь рішення. Ті, хто отримав допомогу, ділилися одне з одним, і майже вся наша церква пройшла через звільнення. Атмосфера в громаді повністю змінилася. Люди приходять на богослужіння й буквально відразу опиняються в Божій присутності.

Якось приїхав наш друг Петро Луничкін і в розмові згадав, що в їхній церкві є люди, які практикують гомеопатію.

Посилання на статтю Петра Луничкіна в журналі

– Петре, це дуже небезпечна справа, обов’язково будуть наслідки, – застеріг я.

– Та ні, – відповідає, – це ж християни.

– Петре, це дуже небезпечно.

– Тоді приїжджай і проведи семінар на цю тему.

Я пообіцяв, але до Владикавказа так і не доїхав. Тож він сам почав шукати матеріали, вивчати цю тему, і навіть написав статтю для журналу «Віра і життя».

Пізніше Петро розповідав, що, коли в церкві стали на принципову позицію щодо гомеопатії, а її прихильники покинули громаду, атмосфера відразу змінилася.

Тому це важливо, бо впливає не тільки на особисте життя й характер окремої людини, а й на духовний клімат усієї громади. Ми всі із чимось приходимо в церкву і приносимо свій духовний багаж. А церква є духовною спільнотою, тому все це відчувається в дусі.

По допомогу приходили дуже різні люди. Пригадую один випадок. Зателефонувала жінка, яка досягла «високого» рівня посвяти в якомусь східному культі. Офіс нашої місії був тоді на проспекті Перемоги, на дев’ятому поверсі. Вона сказала, що хоче зустрітися й поговорити, тож ми домовилися про зустріч.

Приїжджає в місію, підіймається на дев’ятий поверх, а дверей немає. Вони там, звісно, були, але жінка їх не бачить. Вона ходить коридором, мацає стіни, та не може їх знайти. Так ні з чим і спустилася на перший поверх – якраз тоді, коли до нас прийшли іноземці. Вона запитує: «Ви в місію?» – «Так, у місію». – «О, можна я з вами?» Тільки так змогла зайти. Ми потім з нею молилися. Якщо пам’ять не зраджує, Бог її звільнив. Давно це було, у 1990-ті.

Був іще подібний випадок, коли наш офіс уже був на вулиці Борщагівській. Люди йдуть у місію на зустріч зі мною, а за 15–20 метрів від будівлі в них просто відмовляють ноги: хочуть зробити крок, але не можуть. Змушені були сісти. Так сатана стримував.

Посилання на книжку Ніла Андерсона «Разривающий окови»

Деякі люди приходили з бажанням щось сповідати, але раптом у них ні слова, ні думки, ніби порожнеча в голові. Я з ними говорю, запитання ставлю, а вони нічого не пам’ятають. Тому, щоб допомогти людям зорієнтуватися, я почав використовувати списки – перелік окультних практик, які поневолюють людину. За основу я взяв список з книжки Ніла Андерсона «Той, Хто розриває кайдани». На той час ця книжка вже з’явилася в нас у російському перекладі.

Ми говорили людям, щоб вони вдома записали все, до чого колись були причетні: ворожіння, знахарство, замовляння, гороскопи тощо. Для допомоги давали їм список із книжки Андерсона, щоб вони в ньому відзначили те, що стосувалося їхнього досвіду, і дописали те, чого в списку не було (див. на с. 218).

Потім, під час нашої зустрічі, я з ними розмовляв, пояснював, що відбувається в духовному вимірі, чому це важливо, як це діє, чому впливає… Загалом, розповідав, чому обов’язково треба молитися, навіщо зрікатися, проголошувати свою позицію. У молитві не потрібне красномовство, потрібне рішення. І його необхідно чітко озвучити. Не просто зачитувати список, а називати кожен гріх, кожну окультну практику, і зрікатися цього.

Бувало, я починаю говорити, а люди… ніби глухнуть, перестають чути. Таке траплялося не раз. Тоді я просто забороняв дияволові закривати слух, і люди знову чули.

Це була справжня боротьба за людей, яких лукавий хотів утримати в рабстві. Я реально бачив: якщо ці питання з людьми не розв’язувати, то в церкві буде внутрішній спротив Євангелію. Зовні може бути вигляд благочестя, правильні слова, спів, молитви, а в дусі – поразка та відсутність миру. Тому я глибоко усвідомив, що ці питання потрібно впорядкувати, і поставився до цього дуже серйозно, хоча багато хто мене критикував і навіть намагався противитися.

Якось до мене звернувся Олег, студент п’ятого курсу Київського політехнічного інституту, член нашої церкви. Розповів, що з ним відбувається щось незрозуміле. Усі попередні роки він навчався легко, майже всі іспити й курсові були на відмінно, а тепер жодного заліку не може скласти. У голові ніби розібраний будильник: окремі шестерні є, а зібрати докупи не може.

Я спочатку подумав, що це просто перевтома, бо він навчався і працював у тому ж інституті. Поцікавився родинними стосунками: батьки свого часу були пов’язані з КДБ і негативно ставилися до його віри. Але Олег запевнив, що вдома все спокійно.

Тоді я спитав, як він сам пояснює це. У чому може бути причина? Він сказав, що ймовірно це шизофренія.

Запитую:

– Чому ти так вважаєш?

– У моєї тітки визнали шизофренію.

Я запитав, чи був він пов’язаний із чимось окультним.

– А до чого тут це? – відмахнувся Олег. – Чотири роки все було гаразд.

Я тричі повертався до цього запитання, бо бачив, що він опирається, уникає відповіді. Я попросив його сказати просто «так» чи «ні».

Чому я так наполегливо розпитував Олега? Тому що знав історію його дружини (він уже був одружений). Вона потрапила до нашої церкви, отримавши на Хрещатику запрошення. І коли прийшла, то поводилася зверхньо:

– Та що ви знаєте? Я бачу духовний світ, у мене відкрите третє око…

Коли ж вона покаялася, то стала дуже смиренною сестрою.

На моє наполегливе запитання Олег відповів:

– Так, ми з Оленою мали великі здібності. Могли тижнями спілкуватися лише на рівні телепатії, читати думки одне одного. І якби хтось із нас поїхав хоч у джунглі, інший одразу знайшов би його.

І я все зрозумів. Вказав на причину й почав пояснювати шлях звільнення. Раптом обличчя Олега спотворилося: перекошена гримаса, лютий вищир. Він почав закриватися, говорячи:

– Вибачте, це не я…

– Нехай щириться, йому недовго залишилося.

Ми намагалися з’ясувати все, що було пов’язано з окультними практиками в його житті (тоді списку ще не було). І дуже старалися, щоб він нічого не приховав. Потім помолилися, але свободи немає, ситуація не змінюється. Ми домовилися зробити паузу (я мав відрядження) і зустрітися за тиждень, а в день зустрічі погодилися бути в пості.

Наступного разу Олег знову все сповідав, зрікся всіх диявольських справ… а свободи немає.

І тоді я запитав (не знаю, чому це спало мені на думку):

– Може, щось окультне було в минулому твоїх батьків або предків? Зречися всього окультного, що могло на тебе вплинути через твоїх предків.

Олег це зробив… і все раптом змінилося. Сесію він склав чудово, з головою все гаразд. Жодних ознак шизофренії більше не було.

Певно, саме тоді я усвідомив, наскільки тяжкі наслідки окультизму в житті людей і майбутніх поколінь. Коли люди заграють з дияволом, це впливає не лише на них самих, а й на їхніх дітей, онуків і далі, до третього та четвертого покоління, як говорить Писання.

Але служителі боялися ці теми порушувати, боялися цього служіння. Зізнаюся, що й мені самому було страшно… коли наказував нечистим духам залишити людину, а її буквально вивертало…

У моменти, коли бачиш реальну потребу в допомозі, з’являються сумніви: «А що як не вийде? Який матимеш тоді вигляд?» І з цими думками доводилося боротися. Долати сумніви і страх. Але коли побачив Божу дію, з’являється досвід. А негідні думки сатана завжди посилатиме, бо він чіпляється за будь-яку можливість перешкодити.

Тому я розумію, чому брати насторожено ставилися до цієї теми. Коли до мене приходили люди з інших церков, я завжди запитував: «Чому ви з вашими пасторами не розв’язуєте це питання?» А люди боялися зізнатися, боялися, що їх не зрозуміють, засудять. Пам’ятаю розмову з братом Б., який сказав, що це все мракобісся, бо, якщо людина покаялася, не має бути жодних проблем. Я щиро відповів:

– Брате, а чому люди з ваших церков сюди біжать, боячись, що ви дізнаєтеся про їхні проблеми? Приходять, бо не мають свободи. Ви кажете, якщо людина покаялася, то все стало на свої місця, сатана більше не має влади. Гаразд. Амінь. Я згоден: Христос звільняє. А якщо свободи немає? Що сказати цим людям? Заявити: «Ти просто не віриш»? Навіть якщо людині справді бракує віри. Як ви їй допоможете в її реальних проблемах? Як практично допоможете?

На це він не мав відповіді.

Пам’ятаю випадок, який стався чи то в Боярці, чи в Ірпені. Одна жінка прийшла в церкву, покаялася, ходила на зібрання, прийняла хрещення, жила дуже посвячено. Та якось вона прийшла до пастора з проблемами в інтимній сфері. Припускаю, що біси мали фізичні зносини з тією жінкою. Таке буває. У моїй практиці теж були люди, які настільки себе відкрили для демонічного впливу, що сатана навіть у цю сферу мав доступ.

Тож прийшла жінка до пастора, сповідувала це, а він і каже:

– Ой, сестро, це жахіття! Потрібно покаятися.

Вона каже:

– Я покаюся, відкрито перед церквою покаюся.

Покаялася. Минає кілька тижнів, а свободи немає.

Вона знову до пастора. Той направив до старшого пресвітера области. Жінка пішла до нього, сповідалася, знову покаялася. Не допомогло. Так вона пройшла кількох служителів, але полегшення не було. Потім знову до свого пастора:

– Що робити? Я не вільна. У мене це продовжується.

Він каже:

– Найбільше, що ми можемо зробити за Писанням, – це відлучити вас від церкви, бо так жити не можна.

Відлучили. Жінка залишилася сам на сам зі своїм відчаєм і не витримала… вкоротила собі віку.

Я запитую брата Б.:

– Хіба вона не каялася? Хіба не сповідувалася? Чому ви їй не допомогли? Вона ж усе робила правильно! Ви кажете, що після покаяння не має бути проблем! Покаяння було – і віч-на-віч, і публічно, перед церквою! А який наслідок? Тому, називаючи це мракобіссям, ви багатьох людей фактично позбавляєте права звільнитися.

На жаль, у багатьох баптистських церквах вважають, що після покаяння та хрещення людини сатана вже не має над нею влади. Та й узагалі не може наближатися до вірян.

Я казав братам:

– Та озирніться навколо, благаю! Подивіться, що коїться в житті людей, поговоріть з ними! І ви побачите, скільки душ реально страждає, а їм ніхто не допомагає.

Тому для мене було очевидно: це служіння необхідне, люди потребують допомоги, бо таких проблем дуже багато.

Я бачив, як Бог мене використовував, тому не мав сумніву, що Він покликав мене до цього. Мої опоненти говорили: «Доведи з Писання, що це служіння має бути». І я справді шукав чітке підтвердження в Біблії. У цьому мені дуже допоміг Євген Васильович Гульченко. Він навіть сформулював біблійне вчення.

Для мене цілком чітко написано в Біблії, що наш Бог – Бог ревнитель, «чинить милосердя до тисячного покоління», але «карає за гріхи батьків (за поклоніння ідолам) дітей до третього й четвертого поколінь» (Вих. 20:5–6). Тобто гріхи ідолопоклонства, як говорить Бог, мають наслідки до третього й четвертого покоління, а всі окультні практики – пряме звернення до диявола, його слуг – це щонайменше ідолопоклонство. Це підстава стверджувати: хто відкрив себе для диявола, у того страждатимуть і діти, і онуки до третього й четвертого покоління. Лукавий матиме право на ваших нащадків. Ось чому так важливо на підставі жертви Ісуса Христа зрікатися також родових проклять. Люди мають таке право й можливість.

До нас на богослужіння приходило багато людей, що були під впливом різних окультних течій. Тоді «Біле братство» активно діяло, екстрасенси відкрито протистояли церквам. Мене навіть викликали до Ради у справах релігій. Чиновник запитує: «Василю Івановичу, що відбувається? Подивіться: храми порожні, а у вас не проштовхнутися».

Різні люди приходили подивитися, що в нас за зібрання. Спостерігали, що і як в нас робиться, що з людьми відбувається.

Одного разу на зібранні я помітив, що дівчині стало зле. Її винесли із залу, поклали у фоє біля чергової та викликали швидку.

Я Максиму Руденку кажу:

– Ти веди далі зібрання, а я піду довідаюсь, що там коїться.

Підходжу до тієї дівчини, а в неї руки-ноги відмовили й серце почало дивно стукотіти. Загалом, стан поганий.

Я запитую:

– Що з вами?

– Не знаю, я зайшла, та раптом стало зле. А особливо коли розпочалася Вечеря Господня.

– А ви часом не зверталися до екстрасенсів чи, може, стикалися з чимось окультним? – запитую я її.

– Я і є екстрасенс! Закінчила курси, а завтра розпочинаю практику.

Я їй кажу:

– Ось вам і причина. Це все диявольське. Ви прийшли у святе місце, а цей дух не може перебувати в присутності Бога, не витримує, тому вас і поклав. Хочете, я над вами помолюся? І Бог допоможе.

– Так, хочу, – погодилася вона, бо молитися не вміла зовсім.

Я помолився, і вона відразу заспокоїлася. Приїхала швидка, але вона вже була не потрібна. Дівчина повернулася в зал, а наприкінці богослужіння, після того, як їй засвідчили Євангеліє, покаялася.

Є релігійні нечисті духи, типу п’ятдесятницьких, які маскуються під християнство... Ці духи нормально почуваються в церкві, навіть можуть проголошувати щось, схоже на пророцтво чи об’явлення. Є інший тип – грубі духи, які не витримують проголошення сили крови Христової, Його спокутної жертви. Навіть коли такі одержимі люди приходять до православної церкви, ті духи їх звідти викидають.

Якось один брат мені каже:

– У нас у Борисполі одна жінка дуже страждає. У її будинку полтергейст, усе гуркотить, гамір стоїть. Можеш поїхати до неї?

– Поїхали, – кажу.

Коли ми зайшли, одразу було видно, що жінка під сильним духовним тиском. Поговорили, я пояснив, у чому причина. Стали на молитву. Тільки-но я почав молитися, вона впала на підлогу і кричить: «Ти прийшов нас мучити передчасно!» Я заборонив цим духам діяти – і все втихомирилося. Потім спокійно помолилися, і жінка отримала свободу. Це в неї сталося на ґрунті п’ятдесятництва, це там вона отримала.

Я запитав її:

– Ви ходили до п’ятдесятників?

– Так.

– Знаєте, це сталося тому, що ви не знали, кого у своє життя закликали.

– Розумію.

– Будь ласка, я вас прошу, ось ви покаялися, звільнилися, не ходіть до тієї церкви.

Вона пообіцяла.

Через деякий час той брат знову підходить до мене:

– Василю Івановичу, треба до тієї жінки їхати, знову все повернулося.

– Ходила до церкви?

– Ходила.

– То який сенс до неї їхати? Вона туди йде і знову те саме отримує.

Не пам’ятаю, їздив до неї тоді чи ні, але я її застеріг: поки вона туди ходитиме, свободи не буде. Це очевидно.

У Путиловичах, коли ми ще були дітьми, по сусідству мешкала жінка, яку в селі вважали відьмою. Вона ворожила, замовляла, «лікувала». Я бачив, що вона мала якийсь вплив на моїх батьків, особливо на маму, і мене це завжди непокоїло. Я й досі не знаю, чому так сталося. Я намагався допомогти мамі поговорити з Богом про той досвід, але близьким завжди найважче щось пояснити – нема пророка у своїй країні.

Люди різне розказували. Наприклад, що сусідка катала яйце, потім розбивала, а там… ящірка. Не беруся це тлумачити, але ті, хто приходив «по допомогу», дивні свідчення розповідали.

Пам’ятаю епізод з дитинства. Ми, діти, сидимо на печі й бачимо, як вона підходить потай до клумби, швидко зриває квіти і крадькома біжить додому. Тоді ми не розуміли, а згодом я збагнув: їй треба було взяти щось із нашого двору для її практик. Реальна відьма. Гоголя не переказуватиму.

Смерть цієї жінки теж супроводжувалася дивними явищами. Люди, як заведено, свічки запалили навколо тіла. Аж раптом – свист, і… всі свічки згасли.

Її будинок продали, його придбав однокласник моєї старшої сестри. Але люди не могли там жити, бо постійно відбувалося щось дивне. Урешті господарі запросили православного священника освятити будинок (я вже на той час жив у Києві, це мені розповіли). А коли наші діти приїжджали в село до бабусі й хотіли погратися із сусідськими дітьми, ті відмовлялися:

– Ми з вами не гратимемо!

– Чому? – питають наші діти.

– Нам заборонили спілкуватися з вами.

Діти зрозуміли, що домовик заборонив. Тобто нові господарі того будинку потрапили під такий окультний вплив.

Духовний світ реальний. Не менш реальний, ніж видимий світ.

А ще пригадую випадок у метро. Заходить жінка у вагон, де я сиджу, подивилася на мене і… прожогом вилетіла, наче хтось її виштовхнув. Таке траплялося не раз. І зараз, буває, доводиться зустрічатися з людьми, у житті яких присутня темна сила. У такі моменти я починаю подумки молитися: або протистояти, або усвідомлено проголошувати захист Ісуса Христа. І бачу, як люди не витримують і просто йдуть.

Нещодавно був випадок з переселенцями. Одна жінка отримала пропозицію вийти заміж за чоловіка, що практикував чаклунство. Вона відмовила, але його номер у її телефоні залишився. Поки не видалила, спокою не було.

Найнебезпечніше серед людей – забобони. Саме вони відчиняють двері всьому окультному. Кішка дорогу перебігла, щасливе чи нещасливе число, ворона закаркала, зозуля накувала – і людина починає довіряти якимсь знакам замість Бога. Вона потрапляє в залежність від того, що не має реальної влади. Але коли людина цьому довіряє, то відкриває себе впливу темних сил. Апостол Павло каже, що ідол – ніщо, але за ідолом стоять біси. Ідоли – це засіб ввести людину в небезпечний духовний контакт.

Забобони навчають людину вірити в суєтне, у те, що не має ні влади, ні сили. І коли людина це робить, тоді починають діяти в її житті. Але глибшої рани завдає пряме звернення до серйозних окультних практик.

Василь Іванович розповідає:

Іноді, коли бачу, що саме люди відзначили у списку, то починаю розуміти, де відкриті двері для духовного впливу, які можуть бути прояви та наслідки. Наведу приклад. Якось прийшла до мене на розмову одна християнка, член церкви. Я переглянув її записи й запитую:

– Скажіть, будь ласка, чи не маєте ви досвіду нічних духовних нападів, пов’язаних із сексуальною сферою?

Вона аж здригнулася:

– А звідки ви знаєте?

– Я дивлюся на те, що ви записали. Те, що ви практикували в минулому, дає ворогу підстави претендувати на ваше життя в цій сфері.

Коли я запитую людей про неприємні моменти життя, то завжди пояснюю: це не для осуду. Не для того, щоб дорікнути: «Що ж ви накоїли!» А щоб вони могли отримати свободу від будь-яких претензій диявола на їхнє життя. Тому й кажу: «У списку відзначте все, до чого хоч трохи були дотичні. Це не питання вашої провини. Я пропоную це не для того, щоб звинуватити вас, а щоб ви здобули повну свободу». Як говорив один брат: «Тут краще перебити, аніж недобити». Тобто навіть коли є сумніви, чи був той або інший небезпечний духовний досвід, краще це відзначити, принести в молитві Господу й заявити: «Я зрікаюся, якщо це справді було в моєму житті».

Залежні й обтяжені люди – це ті, хто піймався на якихось хитрощах, забобонах чи дитячих «пустощах». Інша річ, якщо людина безпосередньо звертається до сатани, наприклад, викликає духів померлих і робить це без посередників – чаклуна чи екстрасенса, – тоді вона широко відкриває себе для темряви.

Ще одна відкрита брама – непрощення. Коли людина наполегливо плекає образу у своєму серці, вона втрачає радість, ніжність, стає дратівливою, і весь світ їй здається винним.

Те саме стосується гріхів мерзоти, які завжди відкривають доступ силам пітьми, або, простіше сказати, демонам. Якщо людина чинить їх, то свідомо кладе голову в пащу диявола.

Є люди, які через нерозуміння, страх, образу чи біль навіть укладають угоду з дияволом. Це страшно, але не безнадійно. Бо є Христос. Є шлях до свободи: «Тому з’явився Божий Син, щоби знищити діла диявола»; Він прийшов, щоб дарувати «в’язням – відчинення темниць». Ісус сказав: «І пізнаєте істину, а істина вас вільними зробить!» Це також реальність.

Так було і з тією жінкою, яку демони поневолили так глибоко, що в буквальному сенсі ґвалтували. Тільки сповідання і зречення від усього, що пов’язане з дияволом, принесло їй свободу.

А все починається із загравання з окультними справами: я тільки раз зроблю, адже допомагає, лікує, а потім покаюсь. Але так не буває. У диявола одна мета: вкрасти, убити й погубити. Мати з ним справу – це грати зі смертю.

А Ісус сказав: «Я ж прийшов, щоб ви мали життя і щоб над міру мали».

Артисти й інші люди

Місія «Світло на Сході» в Німеччині отримала право на переклад і розповсюдження деяких християнських художніх і документальних фільмів. Серед них – фільм «Сховок» про нідерландську родину тен Бом, яка під час Другої світової війни переховувала євреїв, а також дитячий фільм «Таємниця дикого лісу» (1980 р.). Представники місії в Києві звернулися до кіностудії імені Довженка з пропозицією зробити дубляж цих фільмів. Уклали контракт і розпочали роботу. У буремні дев’яності людям мистецтва велося нелегко, тому зібрати професійну озвучувальну групу виявилося неважко. Під час роботи над фільмами десять людей прийняли Христа: вісім акторів і два оператори.

Наприклад, Ігор Слобідський, який озвучував брата Коррі тен Бом, розповідає, що під час читання тексту перед мікрофоном він раптом усвідомив, що Ісус помер за всіх людей: за нідерландців, німців, євреїв… І за нього самого – совєтського єврея. Усі, хто працював над озвучуванням кінострічки, покаялися, прийняли хрещення та долучилися до церкви.

Ніна Колчина-Бунь, актриса київської кіностудії, відома за головними ролями в десятках фільмів, також навернулася до Бога. Її чоловік був власником регіонального телевізійного каналу «Сьомий», який транслював програми на Київську область і прилеглі райони.

Ніна Колчина-Бунь згадує:

Василь Іванович має від Бога унікальну обдарованість, зараз це називають харизмою. Усі, хто спілкується з ним, опиняються під його впливом, а насправді це – Божа дія через нього. Коли я прийшла до церкви в Будинку архітектора й познайомилася з ним, він справив на мене незабутнє враження. Потім ми разом робили телепередачі, і я відчувала його вплив навіть через екран. Багато людей тоді прийшло, щоправда, не всі залишилися, але Благу Звістку було проголошено, а далі вже вибір самої людини. Кого Бог пізнав, того й покликав, того й обрав для вічного життя. І саме це я почула від Василя Івановича. Його сім’я завжди була дуже гостинною. Коли я до них приходила, то могла спостерігати його за зовсім інших обставин, але й там завжди в центрі був Бог. Як у словах, так і в житті.

Увірувала також Ніна Реус, заслужена артистка України. Вона очолила в місії студію звукозапису, а її чоловік Сергій Казберов, який також прийняв Ісуса Христа, був директором місії.

Актриса Людмила Максименко, увірувавши в Ісуса Христа, не могла більше грати в театрі ролі, які суперечили її новому життю. Тому залишила сцену і присвятила себе служінню Євангелію. Вона організувала театральну школу на базі місії «Світло на Сході» та виховала не одне покоління молодих християнських акторів. Увесь свій талант – акторський і режисерський – вона присвятила постановці християнських вистав і озвучуванню книжок та журналів на студії місії.

Розповідає Людмила Максименко:

У світі часто вважають, що до Бога приходять лише ті, хто розбитий, зламаний або зневірений у житті; тобто ті, хто в безвиході. Мовляв, як тривога, то до Бога. Але я щаслива, що Бог достукався до мене в радості й добробуті. Мій життєвий шлях мало відрізнявся від шляху багатьох моїх ровесників.

Я пройшла всі щаблі – від жовтеняти до члена партії. Вступила до партії за часів горбачовської перебудови, щиро вірячи, що люди здатні змінити світ, що комунізм можливий, адже його моральний кодекс ґрунтується на біблійних заповідях. Тільки на чільне місце поставили не Бога. Тому мій партійний стаж невеликий. Менш як рік. Що змусило мене прозріти?

По-перше, той правдивий потік закритих раніше сторінок історії партії. Мені стало страшно… Раніше я не думала про це.

По-друге, я усвідомила, що на матеріалістичному ґрунті нічого духовного вирости не може. Рай без Бога – це самообман! Тепер, коли я знаю шлях спасіння, бачу, що то була повна нісенітниця. І я дякую Богові, що Він зруйнував монстра – КПСС і допустив розвал Союзу, щоб ми усвідомили: творіння без Творця не здатне ні на що добре!

Я почала шукати вихід, відповіді на свої запитання і знаходила їх у Біблії – подарунку моєї тітки. Як і більшість слов’ян, охрещених у дитинстві, я вважала себе вірянкою, ходила до православних храмів. Любила Києво-Печерську лавру й досі небайдужа до неї. Там дуже гарно! Відчувається візантійський вплив – пишність храмів, гарні вистави з театральним вбранням священнослужителів під час літургії. А яке багатоголосся православних піснеспівів! Найчастіше слів не розумієш, але ж звучить красиво! І мені здавалося, що я теж беру участь у цій виставі; мене зворушувала ця причетність до чогось піднесеного. Я намагалася виконувати заповіді, ходити до церкви, дотримуватися постів, вірити в чудодійну силу ікон (хоча, зізнаюся чесно, останнє так і не вдалося). Та коли я виходила із церкви й поринала в щоденні справи – наче знову опинялася без Бога. Якось колеги-актори розповіли мені про нову церкву євангельських християн і запросили прийти до них на зібрання.

Моя подруга була режисером дубляжу християнських фільмів. І я дякую Богові, що вона все ж таки вмовила мене прийти, подолати внутрішній бар’єр (страх зрадити віру предків). Я прийшла на зібрання євангельських християн. Там не було ікон, не палахкотіли свічки… Звичайний театральний зал для глядачів. А от вистави я не побачила. Єдині свічки – це очі людей, які світилися щирою любов’ю, приязною увагою, радістю від спілкування одне з одним. І я відразу відчула тепло й затишок. Простота богослужінь, не завчені молитви, безпосереднє спілкування з Ісусом і, зізнаюся, це для мене важливо, напрочуд жива і прониклива проповідь пастора Василя Івановича Давидюка – у всьому було щось таке, що не дало мені піти з цього зібрання, не звернувшись до Бога з покаянням! Мені стало легко й радісно. Я ще не знала, що чекало мене попереду, але відчуття блаженства, отримане тоді, не полишає й досі.

Я народилася заново! Це було в неділю, 14 листопада 1993 року. А 3 квітня 1994 року я уклала завіт з Богом. Пам’ятаю, що після зібрань мені хотілося співати пісні Відродження. Слів я не знала, але запам’ятала:

Добре нам бути з Господом всюди.

Він тягар разом з нами несе.

І ще рядки:

Добре так, коли серце є вільне,

Добре так, як нема в ньому зла.

І я молилася, як могла. Наївно просила Бога й раділа, дивувалася, як швидко й чудово Він відповідав на мої прохання. А тут іще підготовка до різдвяного концерту – спілкування з новими друзями, колегами, братами і сестрами. Так, це були дивовижні, чудові дні!

Головне, що з’явилося в моєму житті, – це впевненість, що Бог ніколи мене не залишить і я не маю нічого більше робити для свого спасіння. Зник страх перед страшним судом, який переслідував мене. Я була пригнічена, відчувала тягар гріха, а тепер не хочу грішити не зі страху покарання, а з любови – великої Божої благодаті. Тепер я пізнала, що таке досконала любов. «І ми пізнали й повірили в любов, яку Бог має в нас. Бог є любов, і хто перебуває в любові, той перебуває в Бозі, а Бог перебуває в ньому. Таким чином, любов стала в нас досконалою, щоб ми мали сміливість у день суду, бо як Він, так і ми є в цьому світі. У любові немає страху, але досконала любов проганяє страх, оскільки страх несе страждання; хто ж боїться, той недосконалий у любові» (1 Ів. 4:16–18).

Я усвідомила різницю між спілкуванням із живим Богом і чудодійною силою ікон. Театр, кіно, акторська професія, звичайно, дуже впливають на моє світосприйняття. Певною мірою це заважає мені в християнському житті. Природа акторської майстерности в моєму «я» дуже багато важить. Але коли усвідомлюєш, що ти – творіння Бога, Його дитя, усе докорінно змінюється! Мені ніколи не хотілося виходити на сцену в розважальних спектаклях. Я любила ролі, які змушували людей переглянути своє життя. Нехай навіть сльозами, але хоч трохи розтопити жорстокі та скам’янілі серця. І тепер, коли я знаю чудовий шлях спасіння, мені хочеться просити Бога, щоб Він об’єднав нас, акторів, у християнський театр, який торкатиметься душ і пробуджуватиме серця людей. Але тільки Бог знає, яке поле діяльности призначене кожному. Ми молимо Бога, щоб час благодаті тривав – щоб Слово Боже й надалі можна було вільно звіщати людям.

Коли я зараз зустрічаюся з колишніми друзями та знайомими, вони ставлять мені одне й те саме запитання: «Людо, ти розумна освічена жінка, як ти можеш вірити в цю казку?» І я щаслива їм відповісти: «Приходьте до нас у церкву! У нас розумних, красивих і нормальних повний зал!»

А дехто запитує: «Ти була хорошою акторкою. Це що – твоя нова роль?» «Ні, – відповідаю я, – це моє нове життя».

Василь Іванович про цей час згадує:

Якось Ніна Колчина прийшла й каже:

– Що робити? Я не витримую. Буду розлучатися з чоловіком.

– Не роби цього, Ніно. Ти цим проблему не розв’яжеш, навпаки, ще більшу створиш.

Вона послухалася, не розлучилася. А чоловік якось дізнався про те, що я її переконав зупинитися. І на знак подяки запропонував провести в нього на каналі «Новорічний вогник».

– Прийдіть і привітайте глядачів з Новим роком, – сказав він.

Ми не відмовилися. Взяли із собою Романа й Катерину, вони пісню заспівали. Ніна Колчина з Люсею Максименко теж виконали пісню, я сказав вітальне слово. І це все в прямому ефірі. Новий незвичний досвід.

А чоловік Ніни після того вечора говорить:

– Слухайте, дуже добре вийшло. Пропоную вам анонсувати передачу, яка виходитиме раз на тиждень. Я даю сорок хвилин. Сорок хвилин прямого ефіру. Це буде ваша передача.

– Ростиславе, забудь. Не буде цього, – відмовляюся я.

– Ну чому ви не погоджуєтеся?

– З моїм-то гаркавим язиком! Це ж смішно.

Але він наполягав.

– Гаразд, спробуємо, – нарешті погодився я.

Ми спробували: зробили першу передачу в прямому ефірі, і вона викликала несподіваний резонанс, пішли захоплені відгуки. І я зрозумів, що не можна відмовлятися, треба продовжувати. Формат передачі був простий: після привітання Ніни Колчиної я говорив коротку проповідь, хвилин на десять-п’ятнадцять, як Бог давав. Потім на екрані з’являлися номери телефонів. Люся Максименко та Ніна Колчина приймали дзвінки, записували запитання, а я відповідав – без монтажу й підготовлених реплік, як Господь вів.

Усе це відбувалося в прямому ефірі – жодних додаткових витрат. Оскільки ми давали адресу церкви в Будинку архітектора, то деякі люди, що дивилися програму, приходили для особистого знайомства.

Після цього Ростислав Бунь прийшов до нас додому, зафільмував наші будні, узяв інтерв’ю в дітей. Вийшов цікавий сюжет про нашу родину.

Ці щотижневі телепередачі транслювали цілий рік. Потім змінилися керівники, з’явилися інші пріоритети.

Але за цей час до церкви прийшло дуже багато людей, і мені стало… страшно. Страшно не від кількости, а від відповідальности. Адже люди в церкві мають отримати увагу, тепло, любов, а в нас усі нові, ніхто нікого не знає. І вони лише мене та ще двох людей бачили на екрані. А якщо вони прийдуть і в церкві не побачать і не отримають того, що має бути: прийняття, любови, уваги, то розчаруються, а це буде гірше, ніж до відвідування церкви. І я не знав, що робити. Якщо хтось когось приводить, то вже є контакт, людина вже когось знає, вільніше почувається. А коли люди отримали запрошення з екрана, приходять і почуваються чужими – це страшно. Сам я, звісно, не міг усе встигнути, і в церкві більшість лише рік чи два як увірували, ще самі між собою не дуже знаються. Пам’ятаю свою молитву тоді: «Господи, якщо це зашкодить людям, якщо ми не зможемо зробити те, що належить робити церкві, то зупини цей потік». Мені було дійсно страшно.

А людей було стільки, що зал ущент заповнився. Це були різні люди. Вони каялися, приймали хрещення.

Перше хрещення – а з хрещення, за Писанням, починається церква – Василь Іванович провів, коли покаялися члени їхньої домашньої групи на Райдужній. Їх було четверо: Тетяна й Віктор Войтехи, Галина з тринадцятого поверху будинку, де жили Давидюки, і Сергій Войтко, колишній рецидивіст, який увірував у в’язниці. Василь тоді відвідував в’язниці й табори. У Березанській колонії він проповідував про любов Христа. А цей Сергій підійшов і каже:

– Це дійсно правда, що ти говориш?

– Так, Бог любить тебе. Якщо повіриш, то матимеш спілкування з Ним і Його Церквою.

– Я за кілька тижнів звільнюся і приїду до вас, подивлюся, як це працює, – сказав із деяким викликом Сергій.

І він приїхав, навіть деякий час жив у Давидюків у їхній тісній квартирі.

Валентина Новомирова, редактор з Інституту газу і нафти, була чи не першою, хто увірував. Але ні вона, ні її подруга Тетяна хрещення прийняти ніяк не наважувалися, бо дуже дотримувалися православних традицій.

Під час хрещення відчувалася неймовірна присутність Божої благодаті, тож Валентина підійшла до Василя Івановича й каже:

– Якби ти тільки кивнув, ми б одразу опинилися у воді, теж прийняли б хрещення.

Звісно, пізніше вони таки охрестилися.

Валентина Новомирова до самої пенсії працювала редактором і керівником видавничого відділу місії «Світло на Сході» в Києві.

Згодом хрещення в церкві проводили регулярно. Під час і після тих телепередач хрещення приймали 30–40 осіб двічі-тричі на рік.

Посилання на відео з першими хрещеннями

Василь Іванович згадує про той час:

Коли церква вже утворилася, каялися різні люди, зокрема актриси й актори. Вони дуже відкриті, усе в них на видноті. Вони живуть емоціями, можуть ними ділитися, і говорять про це дуже яскраво. Після їхнього покаяння я бачив, що вони буквально літали, землі під собою не відчували від радости. А потім приходять одне за одним і запитують:

– Василю Івановичу, що з нами не так? Ми ж пережили переміну, а в сім’ї не ладнається, постійні сварки, усе почало рушитися. Ми ж не якусь ідею прийняли, а пережили народження згори. Ми ж усією душею це відчули. Що з нами не так?

Після цих розмов я взяв тривалий піст. І Господь показав, що з людьми робити: їм треба упорядковувати своє минуле, особливо окультне. Коли люди зрікалися від усього, що їх пов’язувало з минулим життям, коли повністю присвячували себе Господу, усе налагоджувалося.

Гаряче залізо

Проповідувати чи писати на тему окультизму, методів звільнення від демонічної залежности, порушувати питання навколохристиянських культів – справа невдячна. Особливо, якщо якийсь рух, що суперечить Писанню, уже охопив третину протестантських громад.

Проповідників, які застерігають від небезпеки забобонів, ідолопоклонства, псевдодуховних методів лікування з окультним корінням, часто сприймають як радикалів чи людей з вузькими поглядами. У нашому братстві таких людей небагато. Один із них – Василь Іванович Давидюк. Звісно, він має однодумців, але ці переконання поділяють далеко не всі служителі. Хто береться за цю тему – ніби хапається за розпечене залізо.

У кожного народу є свої забобони, якими сатана тримає в духовному рабстві покоління за поколінням. Навіть якщо ці народи прийняли християнство, вони зберігають традиції та звичаї, які не мають нічого спільного з Євангелієм, ба більше: докорінно суперечать йому.

Валентина Новомирова, людина допитливого розуму й широкої ерудиції, після увірування вирішила дослідити забобони, що побутують серед її народу. Оскільки вона прийшла до живої віри в Ісуса Христа з активного православного середовища, тема їй була зрозумілою та дуже цікавою. Проте вже перші ретельні дослідження приголомшили її. У буквальному значенні цього слова.

Обереги, «освячені» предмети, язичницькі обряди на свята Івана Купали, Великодня, Хрещення Господнього й інших, східні культи й антропософія, що пустили глибоке коріння (особливо серед інтелігенції), а також нетрадиційна народна медицина, яка з медициною не має нічого спільного, – усе це пронизувало суспільство як магнітне поле.

Василь Іванович розповідає:

На що тільки не покладаються люди у своєму повсякденному житті! І йдеться про християнські народи. Там чорна кішка дорогу перебігла, там зозуля щось пророкує, метеорит прокреслив небо – загадай бажання… Сила-силенна цих забобонів. І коли людина кається та просить у Бога прощення, Він милостиво прощає всі ці забобони, як і всі інші гріхи. Чому ж вплив окультизму не слабшає? І чи завжди це так?

Ми створені за образом Божим – вільні особи зі свободою вибору. Бог покликав нас до стосунків, до любови. А любов ніколи не пригнічує, не змушує, любов завжди лагідно діє та чекає відповіді. Це її сутність. Бог створив нас не для того, щоб тримати у вузді або підкоряти силою. Усе Священне Писання – це свідчення про шлях свободи, шлях благословень. Тому Бог не силує людину ні до чого, навіть Єву з Адамом не зупинив… Однак наслідки їхнього вибору були катастрофічні, і коштували Йому хреста Голгофи.

Я зараз не розповідатиму про Божий задум: що все це означало, чому Він не зупинив перших людей, звідки у світі зло, якщо Бог є любов. Це питання теодицеї. А факт залишається фактом: люди створені за образом Божим, покликані бути подібними до Нього й мати свободу вибору в усіх сферах життя.

Але у Всесвіті є інша особистість – диявол, занепалий ангел, Божий супротивник, який понад усе прагне змусити людину чинити його волю. Його сутність – украсти, убити й погубити. Однак він не має влади над людиною, бо ми створені Богом, ми під Його захистом. І це стосується не лише вірян, нехристияни теж захищені як Божі творіння. Диявол не може все життя мучити людину. Але й дати їй спокій також не може, бо це його природа – руйнівна, згубна, брехлива. Він став ворогом Богові та Його творінню, коли відпав від Творця.

Ісус про нього сказав: «Коли говорить неправду, тоді своє говорить». Диявол – батько всілякої брехні. І щоб заволодіти людьми, він прагне в усіх аспектах їхнього життя посіяти неправду. Він хоче мати право на людину, але отримати його може лише від неї самої. Оскільки неможливо служити двом господарям, людина обирає, кому належатиме її життя – Господу Богу або дияволу.

А диявол має власні способи, як захопити людину і прив’язати до себе. Дуже серйозно й небезпечно, коли люди практикують різні форми ідолопоклонства, коли безпосередньо звертаються до темних сил, наприклад, у спіритичних сеансах. Але є інший рівень – побутове, звичне, те, що здається невинним: забобони. Вони настільки поширені, так глибоко вросли в культуру, що сприймаються як народна традиція, частина повсякденного життя.

Наприклад, здавалося б, дрібниця, коли людина бачить парний номер і загадує бажання. Але ж це неправда. Це пастка диявола, його інструмент, тому людина, яка так робить, відкриває себе для темної сили.

Загалом, Господь захищає будь-яку людину, бо вона – Його творіння. Але Божий захист триває доти, доки людина сама не відкриє себе для влади диявола якимись забобонами, язичницькими обрядами, містичною практикою.

Спершу це може бути непомітно: внутрішні зміни, тривожні відчуття чи емоційні переживання легко списати на особливості характеру. Але що далі, то більше ворог заволодіває життям людини. Аж поки не поневолює цілком. Це ми називаємо одержимістю.

Коли людина звертається до Бога з покаянням і просить прощення, Він прощає геть усе. Господь усуває те, що розділяє людину з Ним. «Бог у Христі примирив світ із Собою, не зараховуючи їм їхні переступи», – говорить Писання. Жертва Христа є абсолютно достатньою.

Але якщо людина отримала від диявола якусь «послугу», повелася на його обман, вдавалася до окультних практик, то їй потрібно перед Богом усього зректися. І цього достатньо. Це не питання провини. Це питання свободи. Часто буває, що батьки чинять різні забобонні дії над своїми дітьми чи бабусі над онуками, не усвідомлюючи страшного духовного змісту. Тому людині, що вірить у Бога, слід зректися й того, що робили її батьки або предки. Бог каже: «Я – Господь, твій Бог, Бог ревнивий, Який карає за гріхи батьків дітей до третього й четвертого поколінь тих, хто ненавидить Мене, і Який чинить милосердя до тисячного покоління тим, хто любить Мене і дотримується Моїх Заповідей». Коли людина відкриває себе демонам, вони вже не відступлять самі. Тому я вважаю, що завдання церкви й кожного, кого Бог поставив дбати про неї, – навчати народ і спрямовувати його до свободи, як пише апостол Павло: «Аж поки всі досягнемо… міри зрілости – повноти Христа».

Це стосується не лише забобонів чи окультизму, а й того, що зовні здається християнським, благочестивим. Наприклад, поширене переконання, що можна звернутися до святого, щоб він за тебе поклопотався. Це цілком антибіблійна практика. На перший погляд, це здається смиренням: звертатися до святого, який якимось чином заслужив перед Богом право клопотатися за інших. Але це нісенітниця! А якого поширення в народі набула свята вода, чудотворні ікони, мощі святих, до яких тягнуться черги для поклоніння, і не злічити такі псевдохристиянські, язичницькі практики. Як на мене, це прояв роботи диявола в певних конфесіях, де в такий спосіб начебто намагаються показати велику залежність від Бога, а ті, хто прожив правильно, ніби можуть їм допомогти. А насправді цьому немає підтвердження в Біблії, тому це брехня. Істина звільняє – брехня завжди поневолює.

Священне Писання в цьому питанні однозначне й радикальне. Бог посилав Своїх пророків, щоб навчити царів і народ служити тільки Йому, шанувати тільки Його, не звертатися до ідолів, поклонятися Йому й тільки в Його домі, а не в «святих місцях». Однак царі часто не слухали пророків, народ не звертав уваги на їхні застереження: жили, як звикли.

Та все ж, і це радісно відзначити, серед царів були винятки – благочестиві, справді віддані Богові люди. Наприклад, цар Єзекія – зразок щирої віри й послуху. «У третьому році Ізраїльського царя Осії, сина Ели, зійшов на царський престол Юдеї Єзекія, син Ахаза. Йому було двадцять п’ять років, коли став царем, і двадцять дев’ять років владарював у Єрусалимі. Ім’я його матері було Авія, дочка Захарії. Він робив те, що було до вподоби Господу, – згідно з усім, як діяв його прабатько Давид. Він, нарешті, знищив узвишшя, розбив ритуальні стовпи, вирубав священні гаї Ашери й розтрощив мідного змія, якого зробив Мойсей; адже до того часу Ізраїльтяни кадили перед ним пахощами, називаючи його Нехуштаном. Єзекія повністю покладався на Господа, Бога Ізраїлю; так що після нього не було подібного до нього серед усіх Юдейських царів, як і серед тих, що були перед ним» (2 Цар. 18:1–5).

Що означає «знищив узвишшя»? Це означає, що Єзекія скасував поклоніння у так званих святих місцях. У народі було заведено: якщо десь сталося щось важливе, люди ставили там вівтар і поклонялися Богові. Начебто нічого поганого, але увага переміщалася з Бога на саме місце. І поклонялися вже не Господу, а символу події. Бог знає людську схильність надавати значення святим місцям, тому суворо заборонив поклонятися будь-де. Тільки у храмі! Тільки Богові! Бо лише Він святий!

Що означає «розбив ритуальні стовпи»? А те, що всупереч Божій заповіді ізраїльтяни почали встановлювати зображення, перед якими кадили, поклонялися, приносили дари. Люди хочуть увічнити тих, кого шанують, зводити пам’ятники вождям, геніям науки й мистецтва. Хочуть прикрасити квітами, залишити знак подяки. Та коли подібне шанування переходить у сферу поклоніння, воно порушує першу заповідь. Бог категорично заборонив мати такі почуття до будь-кого, крім Нього: «Господу, Богові своєму, поклонятимешся і Йому єдиному служитимеш!» Саме тому цар Єзекія навів лад у державі, відновивши істинне поклоніння Богові.

Що означає «вирубав священні гаї»? На перехрестях сільських доріг, а іноді й у містах стоять невеликі такі каплички з іконками чи статуями, поряд лампадки чи якісь дари… Ось саме такі речі цар Єзекія винищив, діючи з натхнення Духа Святого.

Особливо вражає, що цар розтрощив Нехуштана (євр. мідний змій), якого за Божим велінням Мойсей колись зробив для спасіння людей під час масового нападу змій. Хто дивився на цього мідного змія з вірою в Божий порятунок, той залишався живим попри зміїну отруту від укусу. Ісус пізніше про це нагадав: «Як Мойсей підняв змія в пустелі, так має бути піднятий Син Людський». Тобто той змій був прообразом Христа і нашого спасіння через віру в Нього. Чому ж цар Єзекія його знищив? Тому що з часом люди почали кадити перед Нехуштаном. Шанували як святиню. А Бог категорично заборонив поклонятися будь-кому або будь-чому, окрім Нього Самого!

Отакі думки щодо Нехуштана прийшли. А чого раптом прийшли? Виявляється, дехто ще із совєтських часів ленінські зірочки в коробочці зберігає, партквиток у теці з найважливішими документами як світлу пам’ять про «славне минуле», хтось зі святобожністю протирає погруддя найлютішого ворога церкви або годинами в черзі стоїть, щоб «святим» мощам основоположника вклонитися… І потім у церкву йдуть – Христу молитися. А Бог відвертається, молитов їхніх не чує. Бог ненавидить ідолопоклонство. Ненавидить!

Василь Іванович згадує:

Зазвичай наслідки таких забобонів – це нерозуміння Слова Божого. Люди усвідомили свій гріх, покаялися, навіть прийняли хрещення, але Писання їм не відкривається. Хоча й читають, наполегливо читають.

Оксана Юрченко – вона теж із кіностудії Довженка прийшла – працювала в місії та вела жіночу групу, що тоді вивчала курс «Серія 2:7». На той час у церкві ми вже практикували служіння визволення. Люди справді отримували свободу, раділи, свідчили про Божу благодать у їхньому житті.

Якось приходить до мене Оксана та й каже:

– Василю Івановичу, я приведу всю свою групу до вас на зречення.

– Оксано, це кампанія така чи що? – дивуюся я.– Як це, на зречення? Людина все це має усвідомити.

– Ні, я приведу.

– Ну приводь.

Вони приходять, і я їх запитую:

– У вас було щось окультне?

– Василю Івановичу, та ви що?! Та ми… – і все на жарти перевели.

– Ну серйозно, було щось у вас?

– Та ні, що ви!

Я їм все ж таки дав список і наказав у ньому відзначити все, що стосувалося кожного особисто. Позначили. Зреклися. Ми помолилися, і вони пішли. Я не очікував якихось особливих результатів, бо їхнє ставлення здавалося надто легковажним. Я не думав, що Бог одразу діятиме, і щось у них зміниться. Минуло кілька тижнів.

– Василю Івановичу, хочете я вам щось покажу? – каже мені Оксана.

– Що саме?

– Дивіться: усі зошити списані.

Під час вивчення курсу «Серія 2:7» потрібно було записувати все, що відкриває Бог. Тобто Бог реально почав відкривати їм Своє Слово.

Тож доки людина не наведе лад у духовній сфері, доки не відречеться від окультизму, Слово Боже не діятиме вповні. Звідси і сварки в церкві, розділення, протистояння – те, чого в Тілі Христовому взагалі не має бути.

Це насамперед стосується церков, де багато уваги приділяють надприродним проявам, так званому духовному досвіду: видіння, одкровення, пророцтва, мови. Часто корінь проблеми – у хибному розумінні хрещення Духом Святим. Людей навчили, що ознакою хрещення Духом Святим є незрозуміла іншим мова, що нібито Святий Дух так говорить з Богом. Правда ж у тому, що всі, хто вірує в Ісуса Христа, хрещені Духом Святим у тіло Христове. Так говорить Біблія. Відкидаючи істину Писання, люди брехню сприймають за правду і шукають чуттєвих переживань. Унаслідок одержують, у гіршому випадку, іншого духа, бо повірили брехні. У кращому разі – люди навколо них щось незрозуміле бубонять.

Дари Святого Духа, звичайно, є і проявляються в Церкві. Розмовляючи з людьми певних деномінацій, я пояснюю: «Ви ж розумієте, що те, що у вас, – це не те, що було в день П’ятдесятниці?» Для більшости це відкриття, адже їх переконали, що це те саме. Людям важливо це пояснювати. Бо в день П’ятдесятниці апостоли знали, що говорять, а їхні слухачі розуміли проповідь своєю рідною мовою. Люди каялися та приходили до Бога. Це ж зовсім різні прояви. Апостоли говорили іноземними мовами, це було диво для посвідчення того, що здійснилося обіцяне Ісусом Христом і Святий Дух зійшов на землю.

І я їм говорю: «А ви самі не знаєте, що промовляєте, і люди вас не розуміють. До того ж апостол Павло Духом Святим у церкві забороняв робити це без тлумача, а заявляючи, що у вас Дух говорить, ви ризикуєте приписати Йому те, що не є Його дією».

Отже, усе починається з хибного розуміння дару мов. Чому я в цьому переконаний? Бог заборонив за будь-яких обставин відключати розум, бо ми відповідальні за всі свої слова. Бог дав нам Духа цнотливости, щоб ми контролювали думки, контролювали слова, контролювали вчинки. А коли людина слідує вченню, що дозволяє втрачати контроль над своїм тілом чи мовою, вона фактично відкриває себе для впливу іншої сили. І ця сила, без сумніву, не є Святим Духом.

Зі свого досвіду можу сказати, що дуже часто люди приймають не Божого, а бісівського духа, який починає діяти в їхньому житті, спричиняючи чимало дивного й небезпечного. Подібних випадків я бачив багато. Наведу один. Це було ще за совєтських часів. Я тоді навчався в залізничному інституті в Києві. Один мій друг, студент-медик, розповідав про свого дядька, який від духа отримував різні доручення на кшталт: «Їдь у Твер, там потрібно зробити ось це…», потім направляв до іншого міста з іншим дорученням. Той дядько об’їздив чи не весь Совєтський Союз. Та одного разу дух каже чоловікові: «Жінка, з якою ти живеш, – не твоя дружина, вона не від Бога. Бог тобі іншу призначив».

А найстрашніше – що люди серйозно до цього ставляться. Це ж абсурд! Людина вже має сім’ю, дітей, і цей дух отаке говорить. У таких людей усе починається з глибоких емоційних переживань під час молитви, говоріння мовами тощо. А коли людина повністю довірилася цьому духу, той починає керувати нею як захоче: показує якісь видіння, дає тлумачення, навіює думки…

До мене якось один вірянин прийшов і каже:

– Василю Івановичу, буде на вас гріх, якщо не попередите церкву, бо тоді-то, – називає приблизний час, – вибухне Київська ГЕС, усе затопить. Ви маєте сказати людям, щоб рятувалися.

– Не буду я нікому нічого казати.

Минуло півтора року. Час, про який він говорив, давно сплив. Якось побачив його з дружиною в нашій церкві, і вже так смиренно сидять, і діти з ними.

І найнебезпечніше те, що керівники – ті, хто цього навчає, покладає руки, – самі вже залежні люди. Коли той самий Мунтян або хтось подібний до нього по голові вдарить – люди падають. Самі голову підставили, відкрили себе для того, чого не знають, от і отримують.

Тому людей, які проголошують видіння, знамення, чудеса, передбачення, давно треба було б «каменувати». Кажу про це умовно, бо їхні передбачення не здійснилися, пророцтва не справдилися. Біблія говорить, що пророка, слова якого не справджуються, потрібно віддати на смерть.

Коли люди приходять на сповідання або хочуть стати членами нашої громади, особливо ті, хто з п’ятдесятницьких церков, я завжди їм пояснюю дію Святого Духа і те, як легко людина може піддатися обману бісівських духів.

Іноді вони кажуть:

– Але ж Павло написав: «Не забороняйте говорити мовами».

Таким я відповідаю:

– Для вас мови – це головний дар, відправна точка всього духовного життя. Ви вважаєте, що саме вони є свідченням хрещення Святим Духом. Та якби це справді було так, то Павло написав би: «Браття, шукайте цих мов понад усе, хапайтеся за них усіма силами!» А що каже апостол натомість? – «Дбайте про любов!»

Павло пояснює, багато пояснює, а далі забороняє без тлумача говорити мовами й уже насамкінець додає: не забороняйте, заборона не матиме результату. Уявіть, що про найголовніший дар Святого Духа він сказав би: «Не забороняйте любити! Не забороняйте допомагати людям!»

Тому Павло підсумовує: «Дбайте про любов, прагніть до духовного, особливо, щоби пророкувати» (1 Кор. 14:1). А перед цим він у тринадцятому розділі про любов розповідає. Тому аргументи, що Святий Дух говорить щось незрозуміле, бо це призначене лише для Бога, людина, яка хоч трохи знає Писання, сприймає, у кращому разі, як духовну дитячість. Я кажу це без жодного осуду, бо маю серед п’ятдесятників багато щирих і посвячених друзів. Та навіть за всієї їхньої ревности така практика не узгоджується зі здоровим розумінням Слова Божого.

До нас прийшло чимало людей із таких громад. Я завжди їм пояснюю ці питання. Зазвичай вони готові щиро сказати: «Господи, усе, що не від Тебе, – від усього зрікаюся», і справді це робили. Ми не такі собі принципові мовоборці. Але перш ніж прийняти людину до церкви, ми застерігаємо: «Це заважатиме тобі в нашій громаді. Ти все одно почнеш десь це нав’язувати. Тож радимо тобі спершу перед Богом це впорядкувати. А якщо ні, то є інші церкви, які ти вважаєш правильними, то їх і відвідуй».

Є люди, які все розуміють, але не можуть – або не хочуть – від цього відмовитися. Тож не для всіх є така благодать: зрозуміти, зректись і здобути свободу.

Гадаю, саме зараз збуваються слова Писання, що в останні часи прийдуть духи-спокусники, щоб звести, якщо можливо, навіть обраних. Адже в усьому цьому немає здорового глузду.

Якось до нас із Москви приїхав Ілля – брат у Христі, який свого часу дав обітницю безшлюбности. А приїхав, бо після отримання мов з ним щоночі відбувалося щось дивне. Ілля шукав допомоги.

– Навіщо ти дав обітницю безшлюбности? – запитав я його. – У тебе що, є такий дар?

– А як це – дар безшлюбности?

– Спершу ми визначимо: маєш ти його чи ні.

Ілля відверто розповів про себе.

– У тебе цього дару нема, – підсумував я. – А навіщо ти взагалі цю обітницю дав?

– Коли я говорю мовами, мені не потрібна жінка, – зізнався той брат. – Під час говоріння я відчуваю те саме, що й від близькости.

Він вважав, що це нормально, що це дія Духа Святого. А насправді, якби всі були чесними із собою, то визнали б: усе, що вони переживають, відбувається у сфері почуттів, а не духу. Давній історик Євсевій писав про монтаністів: це такий дух – жіночий, блудливий. Багато хто просто заблукав, але вважає це духовністю.

Одна дівчина якось мені каже:

– Василю Івановичу, а ви мали дар інших мов, молилися колись мовами?

– Ні! – відповідаю.

– То як ви можете знати смак хліба, якщо ви його ніколи не куштували?

– Мені не треба куштувати отруту, щоб знати, що це отрута. Тож це не аргумент, абсолютно не аргумент. Наприклад, якщо я виступаю проти розпусти, то невже мені треба зблудити, щоб зрозуміти розпусників? Я знаю, що то отрута. Я знаю, що це гріх.

Щиро зізнаюся, я не знаю, чому подібні явища є в християнстві. Хоча бачу, що в ньому є чимало того, що зі справжньою вірою в Христа не має нічого спільного.

Місія

Завдяки співпраці з «Навігаторами» Василь та Алла 1989 року побували в НДР на зустрічі зі служителями цієї місії. Враження від тієї першої поїздки за кордон залишилися в їхній пам’яті на все життя.

На початку червня того ж року на запрошення Союзу ЄХБ України в Київ приїхали Ельвіра й Вальдемар Цорн. На той час у Рівному було організовано місію «Світло Євангелія», у Ризі – «Латвійську християнську місію», а в Литві з подачі німецької місії Licht im Osten було створено Литовський християнський благодійний фонд. Під час візиту до Києва Вальдемар Цорн мав зустрічі з представниками цих місій – Андрієм Бондаренком з Латвії (він уже був співробітником місії «Свет на Востоке») й Отонасом Бальчюнасом з Литви.

Поїздка церквами України справила на гостей незабутнє враження. Повернулися вони до Німеччини з двома ідеями, реалізація яких мала значний вплив на багатьох людей.

Перша: для дітей, які відвідують євангельські церкви в Совєтському Союзі (для них на богослужіннях зазвичай виділяють місця на кількох перших рядах), видавати журнал «Тропинка».

Друга: для підвищення ефективности служіння місії в СССР знайти постійного представника, а ще краще – подібну місію, щоб координувати всю місіонерську діяльність.

Перший номер дитячого християнського журналу «Тропинка» вийшов 1990 року. А стати постійним представником «Світла на Сході» в Совєтському Союзі за порадою одного з керівників місії «Світло Євангелія» запропонували Василю Івановичу Давидюку.

Василь Іванович згадує:

Якось у Київ приїхав Сергій Тупчик і почав переконувати мене долучитися до роботи місії «Світло Євангелія». Це вже були часи перебудови, коли для проповіді Євангелія й різних форм служіння відкривалося багато дверей. Можливості з’являлися скрізь. Такого ще ніколи не було. А я боявся, бо хотів «увійти саме у свої двері».

Я сказав Сергію:

– Я не знаю, де мої двері. Але точно знаю, до чого покликаний.

Я вже проводив у Києві групи після перегляду фільму «Ісус», а також курси з учнівства. Бачив благословення в цьому служінні та вважав його своїм покликанням. Щоб мати для цього більше часу, я спеціально влаштувався кочегаром: добу відпрацював, три наступні – вільний. А якщо з напарником домовишся, що впораєшся сам (а нас у зміні двоє) і відпрацюєш за нього, то потім майже тиждень маєш для служіння. Я Сергію все це розповів, а він каже:

– Зрозуміло, тоді робитимеш те саме, але в місії, як її представник.

Я погодився, ставши співробітником місії «Світло Євангелія». Ми тоді приймали великі партії літератури – цілими вантажівками – від місії Licht im Osten. Потім я почав вести біблійні групи: одну в Рівному, одну в Здолбунові й одну в Луцьку. Їздив туди або своєю машиною, або потягом.

До речі, усі брати, які навчалися в моїх групах, згодом вирушили на місію. Бог використав їх у багатьох місцях для заснування нових церков. Вони роз’їхалися по всьому Совєтському Союзу. Керівництво «Світла Євангелія», ймовірно, відчуло, що я не надто тісно пов’язаний з місією, тому вирішили запросити мене до правління.

Згодом приїхав Вальдемар Цорн і сказав:

– Нашій місії потрібен представник, який координуватиме всі наші проєкти на території Союзу.

Тоді Сергій Тупчик і запропонував мою кандидатуру. Мушу зізнатися, брати сприйняли це доволі болісно. З’явилися ревнощі. Гадаю, вони не очікували, що місія переросте в таку впливову й велику структуру – із власним видавництвом, книжками й журналами, з широким потоком літератури з Німеччини, що надходитиме в Україну через київську місію.

Василь Іванович сприйняв цю пропозицію як Божий поклик. До того ж він дещо знав про місію з журналів «Вера и жизнь», які зрідка потрапляли в Україну через Петра Шелестуна, і книжок, які серед вірян цінувалися на вагу золота.

Повернувшись до Німеччини, Вальдемар Цорн отримав благословення керівництва місії Licht іm Osten на нову стратегію роботи в СССР. За роки підпільного служіння в країнах Східної Європи та Совєтського Союзу місія вже мала цілу мережу вірних, перевірених служителів, яких усіляко підтримувала в їхньому прагненні поширювати Євангеліє.

Василь Іванович на той час уже повернувся з конгресу у Філіппінах і продовжував своє служіння в місії «Світло Євангелія»: проводив євангелізації серед інтелігенції та курси з учнівства.

Восени 1990 року в Москві, у готельному комплексі «Измайлово», організували всесоюзний Лозаннський конгрес, на який запросили майже всіх активних служителів, місіонерів, євангелістів з усього СССР. Вальдемар Цорн разом з братом Андрієм брали там активну участь – проводили семінари, наради та зустрічі.

Скориставшись цією чудовою нагодою, вони організували в готельному номері зустріч для обговорення майбутнього служіння німецької місії Licht іm Osten в СССР. Зібралися всі соратники та друзі місії: Василь Давидюк з Києва, Франц Тіссен з Казахстану, Олександр Мельников з Новосибірська, Отонас Бальчюнас із Литви, Андрій Бондаренко з Латвії, Генріх Фот з Киргизії та Андрій і Вальдемар Цорни з Німеччини. Під час розмови Вальдемар запропонував організувати на території СССР місію, яка мала б спільні з німецькою Licht im Osten бачення, стратегію та цілі. Пропозицію підтримали одностайно. Міркували, де стратегічно краще мати таку місію: у Ризі, Новосибірську чи Києві. Зрештою всі дійшли згоди: і в плані географії, і взаємодії з євангельськими церквами найкраще підходить Україна, місто Київ.

З таким рішенням Василь Іванович повернувся з Лозаннського конгресу. Старший пресвітер Союзу ЄХБ в Україні Яків Кузьмич Духонченко схвалив ініціативу, і Союз ЄХБ став засновником місії «Українське місіонерське товариство “Світло на Сході”». Між Союзом ЄХБ і керівництвом місії уклали договір про повну автономію місії в питаннях служіння, стратегії та звітности. Того ж часу створили Координаційну раду, яка визначала загальний напрям діяльности місії та стежила за її відповідністю євангельським принципам. До складу ради увійшли всі брати, що згадані вище, й деякі представники інших партнерських організацій: Віктор Шива з Казахстану, Франц Шумейко від Автономного братства, Петро Луничкін з Владикавказу, Сергій Санніков з Одеси.

Усі зустрічі Координаційної ради проходили в атмосфері глибокої духовности й молитви. Навіть суто адміністративні питання – розподіл літератури, формування бюджету для різних організацій, представлених членами ради, розв’язувалися просто, у дусі єдности.

Після розпаду СССР й утворення незалежних держав Координаційну раду реорганізували в Міжнародну координаційну місіонерську раду (МКМР), щоб зберегти структуру, що виникла з волі Божої. Існує вона й донині.

Служіння місії «Світло на Сході» в Києві розпочалося у квартирі родини Давидюків, на дев’ятому поверсі. З Німеччини приїхав Віллі Фризен, привіз комп’ютер і навчив Аллу Адамівну працювати з ним. До маминого навчання долучився і син Микола. Він і донині відповідає за всі комп’ютери в місії.

Україна щойно відновила незалежність, влада була слабкою. Законів, які регулюють діяльність релігійних організацій, не було. Нова грошова одиниця – купонокарбованець – стрімко знецінювалася, і майже кожен став «мільйонером». Непросто було в цих умовах організувати розсилку журналів «Вера и жизнь» і «Тропинка» на п’ятдесят тисяч адрес по всьому колишньому Союзу, налагодити зворотний зв’язок, облік пожертвувань і замовлень. До того ж у квартирі ще проводили зустрічі груп, приймали гостей… Аллі Адамівні Бог дав особливий дар: усе бачити, усе встигнути, усе вчасно й добре зробити.

У червні 1991 року місія отримала офіційну реєстрацію з юридичною адресою Республіканської дитячої бібліотеки – з її директоркою Василь Іванович мав дуже добрі стосунки. Вона також запропонувала розіслати пробні номери журналу «Тропинка» в усі дитячі бібліотеки з рекомендацією оформити передплату на нього. Так і вчинили. За статистикою цієї бібліотеки, протягом першого року «Тропинка» лише в бібліотеках мала півтора мільйона читачів. Хто б міг про таке мріяти?

Коли Вальдемар Цорн у Москві дав інтерв’ю газеті «Семья», що видавалася в Союзі накладом у десять мільйонів екземплярів, то на адресу місії в Німеччині надійшло двісті п’ятдесят тисяч листів із проханнями надіслати Біблії та християнську літературу. Для виконання цих замовлень сформували стандартні посилки – від «пакета № 1» для людини, яка лише починає цікавитися вірою, до «пакета № 10» для багатодітної християнської родини. Ці набори протягом року вантажівками надходили з Німеччини в Київ, а звідти їх поштою розсилали в усі куточки колишнього Союзу.

Згодом для офісу місії в Києві придбали квартиру в будинку на проспекті Перемоги. Але служіння розширювалося, і місія переїхала спочатку на вулицю Борщагівська, а потім у Дарницький район – там придбали два напівзруйновані будинки й замість них звели дві інші будівлі, щоб було достатньо місця для всіх напрямків служіння.

Василь Іванович залишався вірним своєму покликанню – проповідував Євангеліє, піклувався про церкву, духовно зміцнював вірян. Адміністративні обов’язки в місії виконував призначений директор. Сполучною ланкою між адміністративним директором і Василем Івановичем, головою правління, багато років була Алла Адамівна – незмінний секретар місії та керівник соціального відділу аж до виходу на пенсію.

Місія «Світло на Сході» та церква «Дім Небесного Архітектора» сприймалися як єдине ціле, як щось нероздільне, особливо в перші роки. Багато хто у своїх свідченнях так і говорив або писав: увірував і прийняв хрещення в церкві «Світло на Сході».

Олена Мікула згадує:

Я завжди знала, що Бог є. Що Він справедливий, добрий, але надто далекий. Власну гріховність і безпорадність я усвідомлювала ще дитиною. І хоча була слухняною, добре вчилася, співала, малювала, раділа життю, але знала, що потраплю до пекла. І все моє життя було таким – зовні нормальна, іноді успішна, весела, а всередині сповнена страху й досади від усвідомлення, що не вдається гідно і красиво прожити життя, яке мені дав Господь.

Я намагалася щось змінити, розуміла, що для цього потрібна церква. Але в православному храмі я не знаходила відповіді на свої запитання. Єдине, що я мала, – це хрестик на шиї. Була сім’я, двоє дітей, зовні все здавалося не гірше, ніж в інших. Але я відчувала себе людиною, яка зазнала повного фіаско.

1989 року з’явилася можливість придбати Біблію. Я так тішилася, вірила, що тепер усе в моєму житті зміниться. Прийшла додому, розгорнула цю заповітну Книгу і… не змогла читати. Точніше, я читала, та сенс вислизав. Ніби прості слова, зрозумілі фрази, але суті не можу вловити. Пробувала почати зі Старого Завіту, переходила до Нового. Читала навколішках, при свічках, навіть у косинці – жодного результату. Почали дратувати числа, що позначають вірші, виноски.

Я відклала Біблію, переконана, що зі мною все настільки погано, що мені просто не дано зрозуміти. Тим часом по телебаченню почали показувати виступи різних західних проповідників. Коли я натрапляла на таку передачу, завмирала перед екраном і плакала.

Наприкінці 1989 року моя сусідка Наталя, яка працювала в бібліотеці, сказала, що до них приїжджали християни і привезли духовну літературу, зокрема й Дитячу Біблію. Моїй доньці йшов третій рік, і мені дуже захотілося придбати цю книгу для неї. Наталя дала мені адресу, яку ті християни залишили в бібліотеці. То була адреса Василя Івановича. Узявши доньку, я поїхала… і опинилася в домі, про який мріяла, але не мала. П’ятеро дітей, привітна господиня та чоловік, який знав Бога! Нас нагодували, доньці подарували книжку. А мені вручили Євангеліє, на останніх сторінках якого був надрукований діалог з безбожником, а наприкінці – молитва покаяння.

Василь Іванович розпитав, що я знаю про Бога, що мене турбує. А потім промовив слова, які все в мені перевернули. Він сказав, що Ісус прийшов на землю, щоб спокутувати гріхи людей, зокрема й мої. Я раніше вважала, що Бог послав Сина, щоб навчити не грішити. А виявилося, що Він прийшов урятувати! І мене також!

Повернувшись додому, я взялася читати Новий Завіт – і все розуміла! Я читала кожної вільної хвилини. І буквально «проковтнула» його за кілька днів. Багато виникало запитань, але то дрібниці. Нарешті я дійшла до молитви покаяння. Я її прочитала, але вимовити перед Богом не наважилася. Вирішила: завтра цілий день не грішитиму, а ввечері помолюся цією молитвою. Але… наступного дня я згрішила. Уже не згадаю як: чи то розсердилася на дітей, чи посварилася із сусідами. Перенесла молитву на наступний день. Але і третій, і четвертий день мені не вдалося прожити бездоганно. І тоді зрозуміла: у моєму житті ніколи не настане день, коли я буду настільки чистою, щоб звернутися до Бога.

Але того вечора, 16 лютого 1991 року, я все ж наважилася сказати Богові те, що відчувала: що не маю права навіть Його ім’я вимовляти, але більше не можу так жити. Я прочитала молитву покаяння й застигла, чекаючи, коли на мене з неба… посиплеться каміння. Але натомість сталося те, що я навіть уявити не могла. Я раптом зрозуміла: Бог любить мене. Я ніби опинилася в центрі Його любови, яка з неба сходила на мене.

Наступного дня я поїхала до Василя Івановича і сказала, що в мене вийшло. Він здивувався: «Що вийшло?» Я розповіла, що помолилася й тепер знаю, що Бог любить мене і пробачив мені. Василь Іванович пояснив, що це народження згори, що я отримала дар вічного життя. Я ж про це навіть не просила! Я лише хотіла позбутися відчуття провини за гріхи. Бог справді любить мене.

Посилання на відеозапис фестивалю журналу «Тропинка»

Директор місії Олег Пурик мав безліч гарних ідей. Одна з них – щорічні фестивалі журналу «Тропинка», які проводили з 1995 року, – стала великим благословенням і для місії, і для церкви. Під час одного з таких фестивалів Олег запропонував організувати круглий стіл для видавців і редакторів дитячих журналів України. Це був дивовижний час – натхненний, сповнений спілкування з цікавими людьми. Ніби поєдналися радість Різдва й Великодня.

Головний редактор журналу «Малятко» Світлана Олексіївна Єфименко запросила Ельвіру та Вальдемара Цорн разом з керівництвом київської місії до редакції. За чашкою кави та чаю розмова несподівано пішла не про видавничу справу та не про журнали. Світлану Олексіївну цікавили зовсім інші питання: звідки беруться матеріали з таким глибоким духовним змістом? Чи дійсно автори й редактори вірять у те, що пишуть і видають? Як вони дійшли такого розуміння? Бесіда поступово перейшла в площину віри, пізнання істини, сенсу життя…

– З усіма питаннями – до Василя Івановича, – порадив їй та її співробітникам Вальдемар.

Світлана Олексіївна таки прийшла. І не сама – з чоловіком Валерієм Павловичем і дорослою дочкою. Після розмови вся родина охоче прийняла Ісуса Христа як Спасителя, почала відвідувати церкву, а згодом прийняла водне хрещення. Особливо глибоко переживав ці зміни Валерій Павлович. Він був співробітником КДБ, працював у сфері боротьби з релігією, тому його шлях до покаяння був нелегким і тривалим. Це рішення визрівало в ньому роками: відколи один простий сільський пресвітер сказав йому: «От побачите, уся ця система зруйнується – і впаде без участи людських рук». І справді, система розсипалася на очах усіх тих, хто десятиліттями боровся проти… Бога. Валерій Павлович це зрозумів і присвятив Господу своє життя.

Розповідає Світлана Єфименко:

Озираючись на прожиті роки, я бачу, наскільки Господь був милостивий до мене від самого народження. Адже дитинство моє припало на виснажливі повоєнні роки. 1946 рік – рік мого народження – був голодним і холодним. Мама отримувала продукти за картками, вистоюючи зі мною маленькою на руках у довжелезних чергах. Я росла без батька, в оточенні маминих сестер і братів, троє з яких померли від голоду та хвороб. Попри все це, я виросла здоровою, життєрадісною, товариською; здобула вищу освіту, маю цікаву роботу.

Тепер я розумію, що це сталося лише з волі Всевишнього. А раніше я думала (так мене переконували шкільні вчителі й викладачі в університеті), що людина сама керує своїм життям і всього має домогтися самотужки.

Росла я в атеїстичній родині. Щоправда, пам’ятаю, як бабуся час від часу хрестилася та славила Бога. Але молитов ніхто не знав, Біблії не було, тож про життя Ісуса Христа я довго нічого не знала. Втім, у моїй пам’яті назавжди зберігся образ Камелії Янівни – нашої сусідки. Ця літня жінка відвідувала костел, молилася перед іконою Богородиці незрозумілою мені польською мовою, а ще допомагала хворим і нужденним. Вона часто приводила до себе знедолених, годувала їх і давала щось із власного одягу. Вона для мене й досі лишається прикладом справжньої доброї християнки.

Але вся моя молодість припала на роки совєтської влади, яка не терпіла навіть натяку на лояльність до вірян. Активною атеїсткою я не була та й ніхто, дякувати Богові, від мене ніколи не вимагав богозневаги й не змушував виступати проти Бога. Але минуло ще чимало років, перш ніж у серці прокинулося прагнення шукати зустрічі з Ним.

Наприкінці 1980-х релігійна тема стала відкритою для друку. З’явилася можливість читати духовну літературу й Біблію, слухати свідчення вірян, і це повернуло мене на дорогу до Бога. Пам’ятаю, як вивчила молитву «Отче наш» і з побожністю вимовляла її, стоячи перед іконами в церквах і соборах. Я приходила до храму на православні свята, дотримуючись релігійних ритуалів: ставила свічки, подавала милостиню бідним. Мені здавалося, що я вже майже свята. Щоправда, я зовсім не розуміла слів священника, важко переносила тривалі служби, погано бачила, що відбувається біля іконостаса. Але була певна, що так і має бути.

Уперше я відчула радість спілкування з Богом і християнами, коли відвідала зібрання суботників у Києві. Нас із чоловіком туди запросила знайома – її дочка виходила заміж. Я тоді вперше побачила обряд вінчання та подумала: як добре мати таку духовну сім’ю люблячих сестер і братів. Я навіть забажала, щоб моя дочка знайшла собі чоловіка серед таких християн. Особливо запам’яталися радість і доброзичливість на обличчях парафіян. Ми з чоловіком серйозно задумалися про те, щоб почати відвідувати цю громаду.

Незабаром мене як редактора дитячого журналу «Малятко» місія «Світло на Сході» запросила на свято журналу «Тропинка». Той захід мені дуже сподобався своєю теплотою, яскравістю, незвичайністю. Після урочистостей у будівлі місії відбулася розмова з редакторами дитячих видань про проблеми виховання дітей і про роль дитячих журналів. Не знаю чому, але я в тій бесіді висловлювалась активніше за інших. Мене наче магнітом притягувало до людей, які організували і свято, і зустріч. Дуже цікавим виявився й сам журнал «Тропинка», про який я раніше знала тільки з чуток.

Наступного дня розмову продовжили вже в редакції нашого журналу «Малятко». Тоді я вперше почула відповіді на питання, пов’язані з вірою в Бога. Відповідали Вальдемар Цорн і пастор Василь Іванович Давидюк, і так щиро й зрозуміло, що я відчула: саме з такими людьми мені хочеться говорити про Бога. Запрошення прийти на зібрання в Будинок архітектора отримали всі наші співробітники, але зацікавило воно лише мене, інші залишилися байдужими.

Коли вдома я поділилася враженнями про зустріч, чоловік одразу вирішив іти на зібрання разом зі мною вже найближчої неділі. Тож у травні 1997 року ми втрьох – я, чоловік і дочка – покаялися, а хрещення прийняли у вересні. Відтоді ми в громаді, без якої не уявляємо свого життя. Так «Тропинка» в буквальному значенні слова привела мою сім’ю до Бога.

Відчуття радісного спокою на душі, щастя від розуміння сенсу життя, впевнености в майбутньому прийшли тоді, коли я прийняла Ісуса Христа у своє серце.

Завдяки гуманітарній допомозі, що надходила вантажівками й передавалася через Червоний Хрест, почали з’являтися контакти із соціальними працівниками, які… каялися та долучалися до церкви.

Згодом було створено студію звукозапису для служіння людям з порушенням зору. Спочатку її очолювала актриса Ніна Реус, а пізніше – колишній оперний співак Ігор Мельничук.

Для запису дитячих голосів потрібні були підготовлені юні артисти, і саме так при місії з’явилася театральна школа, якою керувала колишня актриса Людмила Максименко. Учні цієї школи ставили вистави театру «Тропинка» не лише під час фестивалю, а й протягом усього року.

Коли місія в Німеччині почала видавати журнал «Менора», у Києві з’явився представник цього видання, який налагоджував змістовне й професійне спілкування з єврейською аудиторією.

Павло Давидюк вступив до інституту на спеціальність «менеджмент» і паралельно працював у місії помічником директора Ігоря Рогового, якого згодом замінив Олег Пурик. Після Олега Пурика Василь Іванович передав Павлу всі справи місії та адміністративну роботу церкви «Дім Небесного Архітектора».

Вийшовши на пенсію, Алла Адамівна взялася за нову справу: веде курс «Бути християнином», створений спеціально для читачів журналу «Віра і життя». Нині в неї понад півтори тисячі учнів, які навчаються або закінчили курс. Усі вони отримують журнал. Її учні мають одну особливість: усі вони ув’язнені. Алла Адамівна присвятила весь свій вільний час тому, щоб ділитися Євангелієм саме із цією знедоленою категорією людей. На сьогодні в її картотеці 1640 адрес. Із 420 засудженими вона веде активне листування: відповідає на їхні запитання, збирає їм посилки, перевіряє уроки, допомагає в їхніх потребах.

Професійна художниця Олена Мікула, увірувавши в Ісуса Христа, запропонувала допомогу в оформленні журналу «Тропинка». Це сталося 1992 року. Пізніше вона стала художньою редакторкою видання. Вона також писала сценарії для вистав на фестиваль «Тропинки». 1999 року, після появи журналу українською мовою – «Стежинка», – Олена за сумісництвом стала його відповідальною редакторкою.

Молодша дочка Давидюків, Світлана, яка на фестивалях виконувала роль Стежинки, згодом замінила Людмилу Максименко. Вона та її чоловік Артем продовжують театральне служіння місії, ведуть на ютубі канал «Стежинка» та плекають наступне покоління молодих служителів.

2009 року журнал «Віра і життя» почали видавати українською мовою, а Василь Іванович став його головним редактором.

Проте його серце завжди належало церкві. Люди для нього – покликання, служіння та любов. Великим благословенням для нього стало висвячення сина Павла на пасторське служіння, за участи дорогих його серцю братів, які були поруч і на початку місії в готелі «Измайлово» в Москві 1990 року.

Василь Іванович залишився вірним своєму покликанню. Він і досі палко проповідує Євангеліє, прагнучи спасіння грішників, і мріє про небо так, як мало хто. Він живе цією мрією. Іноді в розмовах з близькими друзями, озираючись на своє життя, Василь Іванович зізнається: «Мій наділ випав мені в найкращих місцях. Бог дав мені життя над міру. І я знаю, що це справді так».

Біблійне обґрунтування служіння звільнення

Служіння звільнення є важливою частиною християнської роботи в церкві. У Писанні сказано: «Адже наша боротьба не з тілом і кров’ю, але з началами, з владами, зі світовими правителями темряви цього [віку], з піднебесними духами злоби» (Еф. 6:12).

У старозавітні часи окультизм був найочевиднішим і найнебезпечнішим ворогом Божого народу, тому не дивно, що ідолопоклонство стало основною темою проповідей і застережень усіх пророків.

Щоб зрозуміти Божу позицію в ті часи – а вона залишається такою досі, оскільки Бог не змінюється, – наведемо один біблійний уривок: «Нехай серед вас не знайдеться такого, хто проводив би свого сина чи свою дочку через вогонь, ані ворожбита, ні чарівника, ні віщуна, ні чаклуна, ні заклинача, ні черевомовця, ні того, хто гадає, або викликає духів померлих. Адже кожний, хто чинить таке, огидний для Господа. Саме через ці мерзоти Господь, твій Бог, проганяє їх перед тобою» (Втор. 18:10–12).

Окультизм – це взаємодія з ідолами (а за словами апостола Павла – з демонами, які стоять за ними) і водночас зневага до Творця всього сущого, видимого та невидимого. Павло пише коринтянам: «То що ж я кажу? Що жертва ідолам є чимось чи ідол є чимось? Ні, але те, що жертвують [язичники], – демонам жертвують, а не Богові. Я ж не хочу, щоб ви були спільниками демонів. Не можете пити з Господньої чаші та з чаші демонської; не можете бути спільниками Господнього столу і столу демонського. Чи будемо викликати ревнощі в Господа? Невже ми сильніші за Нього?» (1 Кор. 10:19–22).

Перш ніж переходити до побіжного аналізу цього питання, варто окреслити одне правило. Щоб якесь віронавчальне твердження вважалося обґрунтованим біблійно, воно має відповідати таким критеріям: наявність прообразу в Старому Завіті, а також старозавітного пророцтва, згадка про нього в Євангелії, богословське формулювання в посланнях апостолів, приклади застосування в проповідях і на практиці апостолів та Церкви.

Щодо служіння звільнення, то його прообразом може слугувати вихід євреїв і звільнення їх від рабства чи очищення храму за часів Єзекії. Про це говорив пророк Ісая, а в Євангелії Сам Христос посилається на ці слова: «Ісус повернувся в силі Духа до Галилеї. Чутка про Нього розійшлася по всій околиці. Він навчав у їхніх синагогах, і всі Його прославляли. І прибув Він у Назарет, де був вихований, увійшов за Своєю звичкою в день суботній до синагоги та встав, щоби читати. Дали Йому книгу пророка Ісаї. І, розгорнувши книгу, Він знайшов місце, де було написано: Дух Господній на Мені, бо Він помазав Мене благовістити убогим, послав Мене [зціляти розбитих серцем], проповідувати полоненим визволення, сліпим – прозріння, і пригноблених відпустити на волю; звіщати рік Господнього помилування! Згорнувши книгу, Він віддав її слузі та й сів, а очі всіх у синагозі пильно стежили за Ним. І Він почав говорити до них: Сьогодні, коли ви чуєте, сповнилося це Писання» (Лк. 4:14–21).

У Новому Завіті такий приклад прочитаємо в євангеліста Марка (16:17): «І такі ознаки будуть супроводжувати тих, хто повірив: Моїм Ім’ям виганятимуть бісів». Апостол Павло говорить про це коринтянам: «…іншому – розпізнавати духів» (1 Кор. 12:10); або класичне місце про духовну боротьбу знаходимо в Посланні до ефесян (6:12).

А практичне використання такого служіння ми бачимо в діяльності Петра і Павла, коли навіть тінь одного апостола чи пояс іншого так впливали на одержимих, що з них виходили біси.

Одержимість або різні ступені окультної обтяжености проявлялися в різних формах. У крайніх випадках – це повне підкорення свідомости, волі й самого життя людини дияволу, як в історії з біснуватим чоловіком на Гадаринській землі. Проте частіше окультна обтяженість проявлялася через фізичну недугу.

«І навчав Ісус в одній із синагог у суботу. Була там одна жінка, яка вісімнадцять років мала духа хвороби: була скорчена й зовсім не могла випростатися. Побачивши її, Ісус покликав і сказав їй: Жінко, ти звільнена від своєї недуги! Він поклав на неї руки – і враз випросталася, і стала прославляти Бога. У відповідь старший синагоги, обурений тим, що Ісус оздоровив у суботу, промовив до натовпу: Є шість днів, у які належить працювати; тож приходьте тоді оздоровлятися, а не суботнього дня. Та Господь відповів йому і сказав: Лицеміри, хіба кожний з вас не відв’язує у суботу вола або осла від ясел і не веде напувати? А цю дочку Авраама, яку зв’язав сатана ось уже вісімнадцять років, чи не годиться звільнити від цього пута в суботній день? І коли Ісус це говорив, стало соромно всім, які противилися Йому, і весь натовп радів усьому тому славному, що Він чинив» (Лк. 13:10–17).

Дія темних сил також може спричинити порушення роботи органів чуття та здатности комунікувати, як у цьому випадку: «Тоді привели до Нього біснуватого: сліпого та німого, – і Він зцілив його, так що сліпий [і німий] заговорив і став бачити» (Мт. 12:22).

Вигнання бісів було природною та очікуваною частиною служіння Ісуса Христа: «А як звечоріло, привели до Нього багатьох біснуватих, і Він словом вигнав духів та зцілив усіх хворих, щоби збулося сказане через пророка Ісаю, який говорив: Він узяв наші недуги і поніс хвороби» (Мт. 8:16–17). «А як звечоріло, коли вже зайшло сонце, поприносили до Нього всіх хворих і біснуватих. І все місто зібралося перед дверима. Тож Він оздоровив багатьох хворих на різні недуги, і вигнав численних бісів, але бісам не давав говорити, бо знали Його, [що Він – Христос]» (Мр. 1:32–34). Це служіння звершував не тільки Христос, а й апостоли: «Ісус вийшов на гору і закликав тих, кого Сам хотів, і вони прийшли до Нього. Він призначив дванадцятьох, яких назвав апостолами, аби були з Ним, і щоби посилати їх проповідувати, і щоб вони мали владу виганяти бісів» (Мр. 3:13–15).

Служіння визволення було частиною місії учнів, а пізніше й першоапостольної церкви. «Бог чинив надзвичайні чудеса руками Павла, так що на хворих клали хусточки й пояси з його тіла, і вони оздоровлялися від недуг, а злі духи виходили. <…> Чимало хто з тих, які повірили, приходили, визнаючи й розповідаючи про свої вчинки. А багато ворожбитів, зібравши книги, спалили в усіх на очах. І підрахували їхню ціну та знайшли, що це п’ятдесят тисяч срібняків. Отак, завдяки Господній силі, Слово зростало і міцніло» (Дії, 19:11–12, 18–20).

У післяапостольний період екзорцизм, тобто служіння звільнення з прилюдною відмовою від влади сатани, був частиною обряду прийняття до церкви. Після навернення до Спасителя або принаймні перед хрещенням новонавернені відкрито зрікалися диявола.

Наведемо декілька біблійних прикладів, коли люди, які здавалися наверненими у віру, опинялися під владою диявола.

Зрада Юди Іскаріотського: «І тоді, після цього шматка хліба, ввійшов у нього сатана» (Ів. 13:27). Брехня Ананія та Сапфіри: «Ананію, як це так, що сатана наповнив твоє серце, щоб обманути Святого Духа й приховати частину вартости поля?» (Дії, 5:3).

Апостол Павло багаторазово застерігає вірян триматися чистоти вчення, не піддаватися спокусам і єресям: «Бо як прийшов би хто і проповідував іншого Ісуса, якого ми не проповідували, або прийняв іншого духа, якого ви не прийняли, або іншу євангелію, яку ви не прийняли, то ви з радістю терпіли б» (2 Кор. 11:4).

Апостол Іван у своїх настановах наголошував насамперед на взаємній любові між християнами та закликав остерігатися ідолів.

Сьогодні ж часто можна спостерігати такі ознаки окультної обтяжености в людях, серед яких чимало християн.

Порушення спілкування з Богом. У християн або тих, хто має намір стати таким, виникають труднощі з читанням Біблії, вони ніяково почуваються під час Вечері Господньої, уникають молитися вголос або моляться загальними фразами, оминаючи ім’я Господа Ісуса. Зникає інтерес до богослужінь і до служіння загалом, слабне віра аж до її втрати. Такі люди часто мають розлади психіки й поведінки, з’являються депресії та агресивні реакції на безневинні, здавалося б, ситуації, а також виникають страхи, гріховні залежності, сексуальні збочення та фантазії, суїцидальні думки.

Фізичні та психічні порушення. З’являються незрозумілі проблеми зі слухом і зором, бувають галюцинації, порушення роботи вегетативної нервової системи. Лікарям часто не вдається встановити правильний діагноз.

Окультні здібності й феномени. Нерідко люди отримують «дар» ясновидіння, передбачення або інші «здібності». У помешканнях таких людей трапляються дивні явища: часто, особливо вночі, чути незрозумілі шуми, кроки, з’являються якісь тіні чи щось іще реальніше.

Які ж практичні кроки ведуть до звільнення? На цьому шляху в одержимої людини і того, хто хоче їй допомогти, є три великі перешкоди: недостатні знання, відсутність духовної сили чи влади, хибне вчення.

Ми вже згадували історичний контекст. У православній традиції ще збереглися відлуння досвіду ранньої Церкви. А от реформатське богослов’я з його прагматизмом, на жаль, відкинуло те, що не слід було втрачати, – «з брудною водою виплеснули й дитя».

Найголовніша умова для допомоги окультнообтяженій людині – правильне розуміння самої сутности проблеми, і в цьому питанні необхідно мати тверду позицію.

Щодо браку духовної влади й сили варто наголосити: ми маємо справу не тільки з проголошенням істини, а й з реальним вторгненням на територію ворога, щоб звільнити співбрата з полону, тому слід пам’ятати коротке кредо духовного воїна:

а) мати абсолютну впевненість у прощенні гріхів і мир з Богом і людьми;

б) глибоко усвідомлювати, що Христос-Переможець перебуває в нас;

в) знати свої повноваження та духовну владу;

г) постійно наповнюватися силою згори;

д) покладатися лише на ті дари, якими наділив Господь.

Розраховувати ми можемо тільки на Бога та дію Його Святого Духа.

Три кроки допомоги

1. Вислухати людину та зрозуміти її проблему, ставлячи уточнювальні запитання, особливо щодо різних захоплень, практик, літератури.

2. Пояснити Євангеліє та дізнатися про ставлення до нього. Якщо людина ще не прийняла жертву Ісуса чи не впевнена, що вчинила це усвідомлено, необхідно запропонувати це зробити просто під час бесіди, щоб Христос став її Спасителем і Господом.

3. Запропонувати перевірити себе за списком можливих окультних практик. Це можна зробити відразу або дати завдання додому з молитвою про те, щоб Господь показав, що з окультних практик минулого перешкоджає спілкуванню з Ним.

Іноді, якщо людина знову присвячує себе Ісусу Христу і служінню Йому, важливо помолитися над нею з покладенням рук. Найчастіше основною проблемою на шляху звільнення є невпевненість і маловір’я. Тому ствердження у вірі – головний напрям подальшої праці душеопікуна.

Після настанов потрібно обов’язково запропонувати людині регулярно відвідувати групи з вивчення Біблії: опікуваний має перебувати в християнському середовищі, і церква тут – на першому місці!

Епілог

Василю Івановичу, у цій книжці читачі познайомилися з твоїм життям, твоїм служінням. Розкажи нам іще дещо: як ти зустрів ранок, коли розпочалося повномасштабне вторгнення росії в Україну?

О п’ятій ранку пролунали вибухи. Я подивився у вікно, побачив заграву – бомбили Київський аеропорт у Борисполі. Не знаю чому, але жодного страху через війну не мав, адже перед її початком багато про це говорили. Чомусь вирішив, що російський шовінізм зламає тут зуби.

А ще пам’ятаю, як помолився Богу: якщо вже й почалася ця війна, то нехай Він наведе лад у нашій країні…

Багато українців, зокрема і християн, залишили країну, рятуючи життя – своє та своїх дітей. Ти вирішив залишитися. Чому? Адже російські танки були вже на підступах до міста.

Я ж не сам по собі – Бог поставив мене пастором. Я розумів, що багато хто подумає про безпеку тих, за кого відповідальний, і шукатиме безпечне місце для своїх близьких і для себе. У Києві залишалося чимало членів церкви, які не мали змоги кудись виїхати, і про них хтось мав дбати. У перший рік війни я фактично відвідав усіх, хто залишився, чого не міг зробити в мирний час, хоча й дуже хотів.

Першого чи другого дня широкомасштабного вторгнення я зібрав братів і закликав кожного подбати про безпеку своїх сімей, помолився про Боже впорядкування та Його допомогу. Ми разом попросили Бога про керівництво для кожного.

Щодо мене, то навіть думки не було кудись виїжджати, хоча друзі наполегливо рекомендували, пропонували житло й будь-яку допомогу. Та для себе я чітко усвідомив, що за жодних обставин нікуди не поїду…

Як ти ставишся до тих, хто залишив батьківщину в такий важкий для неї час?

На мою думку, кожен чинить відповідно до того, хто він є. Що я маю на думці? Павло каже: «Втім, чого ми досягли, в тому треба жити» (Фил. 3:16). У кожного свої пріоритети й цінності. Це залежить від знання Бога, від вірности й розуміння, що є істина. Важливо також, чи має людина відповідальність за свою країну, де Бог її помістив, за людей, яких має любити за Його заповіддю і для яких вона є «царським священством».

Це питання внутрішньої позиції людини, як наслідок її стосунків з Богом. І тут я нікому не буду суддею.

Чи міркував про те, чому Бог допустив цю страшну війну?

Це питання, про яке майже всі говорять. Кожен має власне розуміння та висновки. Колись Бог сказав царю Асі: «Оскільки ти … не довірився Господу, твоєму Богові, … тому відтепер будуть у тебе війни!» (2 Хр. 16:7–9). Завжди існують причини початку лиха. Але за чотири роки війни, коли вже ніхто й ніде не почувається в безпеці, мені іноді спадає на думку: можливо, це «початок страждань» останнього часу, про які говорив Христос.

За цей лихолітній час багато українців увірувало в Бога й отримало спасіння для вічного життя. Один Бог знає, чому Він допустив цю війну.

Війна дає Божим дітям нагоду виявити шляхетність, любов до ближніх, милосердя, сприяючи покаянню багатьох…

З іншого боку, неабияк проявляється меркантильність, егоїзм тих, хто заявляє, що по-християнськи любить ближнього і готовий покласти за нього душу, а насправді дбає лише про себе та власний комфорт. Але Бог усім суддя.

З вашої київської громади є люди, які загинули на війні. Один з них – твій друг і соратник, старший диякон церкви Олег Марінченко. (Віталій Полозов написав про нього книжку «Капелан».) Як ти сприйняв звістку про його загибель на фронті?

Було неймовірно боляче. Олег іще 2014 року вирішив поїхати капеланом у Донецький аеропорт, і вже тоді фактично вирушав на неминучу смерть. Я багато про це з ним говорив і, приймаючи його рішення, благословив його. Тоді захисників Донецького аеропорту за непохитність почали називати кіборгами.

Олег насправді показав, що немає більшої любови, ніж покласти свою душу за ближнього. Коли, посічений осколками, він промовив останнє слово «амінь», то фактично сказав: «Хай буде так. Боже, нехай буде воля Твоя». Благословенне життя і благословенна смерть – смерть героя.

Яким ти бачиш кінець війни?

Одкровення не маю, є лише велике бажання, щоб зло було знеславлене. Щоб ворог був осоромлений, щоб у моїй країні стало менше зла та більше богошукання. Про це й молюся.

У період повномасштабного вторгнення ти дізнався про свій діагноз: рак четвертої стадії з метастазами в легенях. Які почуття вирували у твоєму серці?

Це дивно навіть для мене: коли я прочитав висновок КТ, не відчув жодної емоції – лише абсолютний спокій і мир. Я дуже люблю життя, його динаміку, життєві плани. Просто з’явилося усвідомлення – скоро наяву побачу те, про що мріяв, проповідував. І ця думка наповнила серце радістю. Було трохи незручно перед сім’єю: усі напружилися, хвилюються, а в мене щось на кшталт свята.

Не хотів лікуватися, вирішив, що Бог усім керує. Рак – це ж не нежить. Якщо Бог це допустив, значить, це Його воля. Я вірю, що Він мій Батько і все сприяє до добра. Дружина, діти, друзі наполягали на лікуванні, наводили різні аргументи… Урешті-решт я погодився з їхнім основним аргументом – відмовляючись від терапії, я чиню не з любови до них.

Ти переніс не одну важку операцію та ще важчі курси хімієтерапії. Про що ти думаєш, коли довгі години й навіть дні безперервно лежиш під крапельницями?

Під час операції не думаю ні про що, бо під наркозом. Перед нею – з миром у серці все віддаю в Божі руки.

Під час хімії я маю глибокі роздуми про Бога, життя, сенс усього, марноту людських планів; про безглузді амбіції та кар’єризм навіть у християнстві, якщо це можна назвати християнством.

Під час терапії можна не лише лежати, а й сидіти – тож написав кілька проповідей. Хто проходив хімію, знає, що це дуже неприємний стан, але роздуми про Слово Боже відкривають те, чого не отримаєш у суєті.

Усі ми стоятимемо на порозі смерти – хто раніше, хто пізніше, адже «призначено людям один раз померти», як говориться в Писанні. Що ти вважаєш для себе найважливішим, що визначає твоє ставлення до життя і смерти?

У житті немає нічого важливішого за пізнання Бога й немає більшої радости, ніж коли Він тебе використовує. Слово «посвячення» дуже багато хто декларує, однак реальна посвята всього себе Господу дає глибокий мир і можливість бути корисним Богові, переможно долати труднощі.

Як я вже казав, мене не засмутило усвідомлення близької смерти. Але коли після молитов безлічі святих про мене стало зрозуміло, що життя триває, я почав йому радіти як раніше.

Смерть для святих, за словами Павла, – надбання. З мого досвіду, Божі діти завдяки Його благодаті мають радість і втіху як у житті, так і в смерті.

Мене дедалі частіше запитують – я ж старший за тебе – що б я зробив інакше, якби міг прожити життя спочатку. Що б ти відповів на це?

Звичайно, завжди хочеться більше прославити Бога, особливо висловити свою вдячність Йому за право жити, за спасіння. Ділами проявити цю подяку й вірність.

Але навіть те, що ми маємо ці прагнення, – це дія Його благодаті, Його робота в нас.

Дивлюся на своє життя – хто я взагалі такий? Іноді, міркуючи про це, починаю плакати. Він вирішив урятувати мене – і зробив це. Дав мені переживання за тих, хто гине в цьому світі, – і я побачив тисячі людей, які каються, отримують прощення й починають нове життя.

Бог дав мені радість бути співучасником Його благодаті, коли я бачив, як безліч людей отримують свободу від влади сатани.

Усі мої діти люблять Господа, служать Йому щирими серцями, дякують Йому.

Прожити життя по-новому – не знаю, чи міг би я зробити його досконалішим, благочестивішим, божественнішим. Адже це Його милість, Його благовоління в житті всіх дітей Божих, яких Він використовує за Своєю доброю суверенною волею.

І останнє запитання: що б ти побажав людям, які читають ці рядки?

Напевно, найкраще побажання – це те, що зичиш самому собі. Чого мені найбільше хотілося – це не релігії, а реальних стосунків з Богом. Чути Його, розуміти Його більше і глибше, бути корисним для Нього, не розмінювати вічне на тимчасове. Усе, що Бог пропонує або наказує, – виконувати, не ставлячи жодних запитань. Хай найбільшою цінністю, найбільш незаперечним авторитетом для вас буде Слово Боже.

Вірте не просто в Бога, а вірте Богові, усьому, що Він сказав у Своєму Слові. Не нехтуйте постом – він неабияк сприяє вашій вірі.

Дякую, Василю Івановичу, за твоє відкрите серце, за щирість і відвертість, за мужність і вірність. Дякую, що дозволив нам усім зазирнути у твоє життя!

Додаток

Людині, яка прагне звільнення від усього демонічного, окультного, забобонного, найкраще зрікатися в присутності досвідченого християнина чи пастора церкви. Це й підтримка, і духовне свідчення, що допомагає зберегти впевненість у правильності зробленого кроку, якщо раптом у майбутньому з’являться сумніви.

Зрікатися слід усього, що зазначено в списку. Наприклад: «Господи Ісусе Христе, дякую Тобі за прощення, за те, що прийняв до Своєї Церкви дітей Божих. Дякую Тобі, що пробачив усі мої гріхи, зокрема окультні, коли я звертався до Твого ворога по пораду й допомогу. Перед лицем Твоїм я зрікаюся влади сатани, яку він отримав через мою участь у спіритичних сеансах; зрікаюся всіх темних сил, до яких звертався, коли ворожив на картах…» І так далі за списком.

Після зречення важливо знову присвятити своє життя Ісусу Христу. Далі служитель помолиться за людину і засвідчить перед Богом її зречення. Якщо згодом вона згадає щось іще, слід зателефонувати служителю і зректися й цього.

Приблизний список можливих окультних та інших практик, які поневолюють людину

• Чи брали ви участь у спіритичних сеансах?

• Чи брали участь у вертінні стола?

• Чи практикували ви автоматичне письмо?

• Чи говорили ви у трансі?

• Чи бачили ви якісь видіння?

• Чи вдавалися ви до телепатії?

• Чи бачили ви привидів?

• Чи бачили те, чого інші не бачили: ясновидіння?

• Чи маєте ви ясновідчуття?

• Чи викликали ви духів через обертання голки, дзеркала, спалювання паперу тощо?

• Чи доводилося вам пророкувати майбутнє?

• Чи ворожили ви або вам на картах?

• Чи ворожили ви на лозі, на рамці?

• Чи ворожили вам на лініях руки або на очах?

• Чи ворожили ви через пасьянс?

• Чи ворожили ви на кавовій гущі?

• Чи ворожили ви на нареченого або наречену?

• Чи вірите ви в астрологію, знаки Зодіаку?

• Чи читали ви гороскопи?

• Чи ворожили ви за Книгою змін?

• Чи ворожили ви на буквах і числах?

• Чи ворожили ви на випадок, використовуючи Біблію, монету, щасливий номер?

• Чи дивилися ви фільми й серіали про вампірів тощо?

• Чи відкривали ви чакри тощо?

Чи були у вас чи з вами:

• Магічне навіювання?

• Розумове навіювання?

• Кревні договори?

• Амулети, охоронні медальйони, обереги?

• Лікування магнетизмом?

• Поклоніння святим виробам і предметам – іконам тощо?

• Відвідування святих місць для поклоніння?

• Зведення наклепів – ви на когось або хтось на вас?

• Відшіптування: бородавок, прищів, безпліддя тощо?

• Відвідування знахарів, приймання заговорених трав?

• «Боротьба» проти пристріту?

• Практика біотерапії?

• Життя за біоритмами?

• Перебування під гіпнозом або гіпнозування інших?

• Читання «Кама сутри»?

• Читання книжки «Дао кохання»?

• Інтимна близькість з духами (покійним подружжям тощо)?

• Перегляд сеансів Кашпіровського?

• Заряджання води й іншого під час трансляцій Чумака?

• Участь у сеансах екстрасенсів?

• Досвід екстрасенсорики?

• Віра в прикмети: зозулю, чорну кішку та інші забобони?

• «Лікування» виливанням воску?

• «Лікування» викочуванням яйця?

• Практика кодування?

• Аутогенні тренування?

• Акупресура (точковий масаж)?

• Акупунктура (голколікування)?

• Оздоровлення за системою Іванова?

• Використання сонника?

• Читання або практика чорної та білої магії?

• Віра в НЛО?

• Чарівництво (приворожування коханого тощо)?

• Віра в «пророцтва» Нострадамуса, Ванги тощо?

• Практика говоріння іншими мовами?

• Участь у «Тріс Дейс», інкаунтері?

• Контакти з домовиком, барабашками, полтергейстом?

• Ворожіння по руці?

• «Лікування» гомеопатичними засобами?

Чи були ви залучені в такі культи?

Єднання у Христі

Саєнтологія

Мормонство

Свідки Єгови

Діти Бога

Сведенборгіанство

Армстронг (Всесвітня церква Бога)

Масонство

Нью-Ейдж

Іслам

Додаткові запитання:

Чи брали ви участь у семінарах Нью-Ейдж або в якихось сеансах?

Чи проходили ви курси або читали книжки з парапсихології?

Чи чули ви внутрішні голоси? Чи були у вас нав’язливі й набридливі думки, які схожі на внутрішній діалог, але далекі від ваших вірувань?

Які свої духовні прояви ви вважаєте незвичайними?

Чи брали участь ваші батьки, дідусі, бабусі в окультних практиках (спадкові прокляття)?

Чи маєте вдома книжки окультного змісту: сонники, посібники зі збору трав, книжки про вампірів, посібники із замовлянь або нетрадиційного лікування тощо?

Чи робили ви аборт?

Чи переживали ви насильство над собою?

Чи мали протиприродні сексуальні практики?

Чи маєте ви на когось образу: на батька, матір, близьких, ґвалтівників?