Чи знаєте ви українську ніч?

О, ви не знаєте української ночі.

Вдивіться в неї:

з середини неба дивиться місяць. Неосяжний небесний намет розкинувся, розгорнувся ще неосяжніше.

Горить і дихає він.

Земля вся в срібному сяйві;

і чудове повітря, прохолодно-душне, і повне нігою, і рухає океан пахощів. Божественна ніч! Чарівна ніч!

М. В. Гоголь«Вечори на хуторі біля Диканьки»

У хвилини тиші

Донецький аеропорт. Кінець листопада 2014 року. Нічне небо, затягнуте важкими хмарами, прорізають сполохи блискавок, а гучний громовий гуркіт – то пронизливий, як самотній постріл над вухом, то глухий, буркотливий, як віддалена артилерійська канонада, – здається, зрушили з осі нашу блакитну приплюснуту кулю. Наш небесний намет. Ось він плавно хитнувся в один, потім в інший бік і раптом почав стрімко падати за обрій, так, ніби ще мить і – о-он там удалині! – неминуче оповиє землю. А безперервний миготливий розсип, обрамивши краї скупчених хмар, прикрасив їх химерно сліпучими китицями, тим часом як із самої їхньої товщі проривалося розбурхане у звоях полум’я. Олегові здалося, ніби він направду відчуває його вогненний подих. І несподівано все це: і сполохи, і гуркіт грому, і полум’я – огортає морок і не просто стихає, а завмирає, занурюється в тишу, мертву, незвичну. Це і стало причиною підсвідомого занепокоєння капелана, перервавши його сон.

На фронті так буває: якщо бойові дії не вимагають участи бійця, то вночі він за будь-якої атаки спить. Його не будять ні бомбардування з повітря, ні «Гради», ні танкова стрілянина; він увійшов у цей спокійний ритм і спить, як немовля. І нашорошується вві сні саме в рідкісні хвилини затишшя. Ось тільки тут треба пояснити, що звикає до такого ритму новачок (і капелан тут не виняток) після двох-трьох днів тих інтенсивних, безперервних боїв, коли кожен перепочинок – хай хоч пів години без пострілів, криків і стогону поранених – це вже благодать. Але цей перепочинок водночас й очікування: усе може відновитися будь-якої миті.

Саме в такому очікуванні й прокинувся Олег. Барвисті видіння теплої української ночі зникли, і сіра стеля в бетонному ангарі – єдине, що він тепер міг споглядати. Ох, як жагуче захотілося, щоб це була стеля його будинку! Від самої думки капелан заплющив очі та щасливо усміхнувся: авжеж, тоді можна було б іще трохи поніжитися в теплому ліжку. Потім підвестися й у сердечній молитві дякувати Богові за ту низку див (зокрема і вчорашніх), які було явлено йому за час першої ротації. Скільки ж разів поспіль він був на волосину від смерти, і Бог милував його! Утім, і тут, у цьому кам’яному мішку, ніщо не може завадити йому подякувати Господу. Ніщо, попри холодне бетонне ложе замість затишного ліжка; попри двадцятиградусний мороз за стінами ангара і протяги, що гуляють усередині. Від морозу та його поплічників рятує куплене перед від’їздом на фронт із допомогою церкви американське екіпірування (форма, бронежилет, термобілизна, каска, взуття), якого бійці не знімають навіть уночі. На відміну від совдепівського (або совєтського, якщо завгодно), воно не горить і має чудове маскування, а головне, воно зберігає тепло. Теплом же він запасся звечора, коли в перерві між артобстрілами помився у справжній лазні, яку йому приготували розвідники. Але про це трохи згодом, бо зараз Олег уже заплющив очі й, не змінюючи положення тіла, молиться. Він багато про що просить Бога, навіть про те, щоб чергова атака не перервала його вдячної молитви.

Спогади про дитинство

Не перервала. Він безперешкодно закінчив молитву й деякий час прислухався до такої незвичайної, просто неправдоподібної тиші. Чи не розголоситься вона новими розривами? Ні, усе тихо. Ні вибухів, ні пострілів, ні криків. А це, як уже сказано, справжня благодать! Отже, можна поміркувати про тлінність буття, хоча на це в умовах фронтового життя постійний брак часу. Якось не до міркувань, коли кожна хвилина, кожна мить може виявитися останньою. Напевно, тому так непомітно для себе Олег вдався до спогадів. І насамперед у пам’яті виринув образ любої бабусі. Православна, вона, на відміну від багатьох своїх однолітків, повсякчас, а не лише у свята відвідувала церкву. Старенька щиро вірила в Бога і, маючи гарний голос, співала в церковному хорі. Удома ж і сама молилася, і привчала до молитви онука. У тому, що Бог є, в Олежика не виникало сумнівів, і до певного часу навіть нікому не спадало на думку переконувати його у зворотному. Принаймні поки він не ділився ні з ким цією думкою. Але вже у п’ятому класі довелося відстоювати свою віру в Бога, і сталося це після уроків на шкільному подвір’ї в не зовсім звичайній розбірці з однокласником.

Костик був сином їхньої вчительки і, цілком зрозуміло, щонайменше войовничим атеїстом. До того ж його вважали неформальним лідером, і не тільки в їхньому класі – він був високим, фізично міцним хлопцем («крутим», як сказали б зараз), – цих якостей було цілком достатньо, щоб однолітки визнали його. Ще й син самі знаєте кого! Та ще більше його роздратував той факт, що саме в їхньому класі є хтось, кому його лідерство по цимбалах. Хто не поділяє спільної думки про нього. Це сильно зачіпає дорослу людину, а підлітка, який уявив себе ватажком (не лідером, назвемо речі своїми іменами) певної частини суспільства, й поготів. Словом, їхня сутичка була неминуча. І якщо один навіть не замислювався над цим, то другий лише чекав нагоди показати, хто перший хлопець на селі. Тобто у класі. І дочекався.

Той день Костику здався найкращим: і уроки з якоїсь причини закінчилися рано, і на шкільному подвір’ї тинялося ще чимало пацанів.

З’ясувавши, тобто уточнивши для початку, що Олег вірить у Бога, ватажок, як і належить, поставив банальне запитання:

– А ти сам бачив Бога, що віриш у Нього?

І за схвальними посмішками однолітків, які вмить їх оточили, переконався, що більшість народу на його боці.

До речі, атеїсти вважають, що це питання кладе на лопатки будь-якого вірянина. Адже головне тут те, що відповідь відома на всі сто відсотків: «Ні, не бачив, але...» – із цих слів зазвичай вони й починають. І хай що там сказано після цього протиставного сполучника «але», ні той, хто запитував, ні оточення вже не слухатимуть. І не почують, хоч би про що далі йшлося. А оскільки нашому відповідачеві було ще ой як далеко до богословських тлумачень, то він лише вперто твердив, що Бог є і він це точно знає, бо впевнений у цьому. Така не дуже ґрунтовна відповідь надихнула Костика на рішучу атаку.

– Ой, не можу! – удавано схопився він за живіт. – Ти дивися, він упевнений. Отакої! Чуєш, а нехай тоді Бог кине мені зараз сюди мішок золота, і я теж повірю, що Він є. Нумо, скажи Йому! – Костик грав свою роль для «вболівальників», які щільніше оточили їх. Тепер він був певен, що вже всі його підтримують, і зухвало дражнив супротивника. – Що, слабо, монаше у синіх штанях?

Прізвисько «монах» і ще «у синіх штанях» вважали образливим, та й прозвучало воно аж надто глузливо. Тому Олег мусив відповісти так само, щоб не впасти в очах пацанів. Він уже зрозумів, що доведеться битися, і прийняв виклик.

– Це ж кому мішок золота? Тобі? – перепитав украдливо, але так, щоби всі чули.

Потім глузливо хмикнув і голосно запропонував замість золота відому субстанцію, яку чомусь завжди пропонують на лопаті: мовляв, а ... на лопаті не хочеш?

На цьому полемічний характер суперечки вичерпався, і вони зійшлися в довгоочікуваній для роззяв рукопашній, намагаючись повалити супротивника на землю. Поки що лише так, борсання, не бійка. Та до бійки як такої і не дійшло, бо атеїст, одразу відчувши, що сил упоратися з «монахом» йому забракне, схопив шматок асфальту, що трапився під руку, і шарахнув ним суперника по голові. Такої розв’язки не чекали, і приголомшені глядачі на мить завмерли, а коли на пальцях Олега, який затиснув голову рукою, з’явилася кров, кинулися врозтіч. Це якраз і зрозуміло: у школі суворо ставилися і до безпосередніх учасників, і до підбурювачів бійки. До таких зараховували всіх виявлених «уболівальників», які, на думку директора, мали не допускати бійки. А тут ще й пробита голова!

Тож виклик батьків до школи гарантовано, а загрозливі наслідки цього добре прораховували і забіяки, і роззяви: ремінь як засіб виховання був відомий кожному. Тому всі так дружно й полишили ристалище. До того ж слідом за ватажком, але від цієї миті вже колишнім, бо той виявився слабшим за суперника й ретирувався першим. А слабкості ні ватажкам, ні вождям не спускають. Його підступність сприйняли як підлість, про яку пацани тих років мали власне уявлення. Як і про сумління. Смутне, часто суперечливе, але мали.

Додому Олег дістався самостійно й у такому вигляді (кров уже запеклася на голові), що бабусі від переляку аж заціпило. Проте довго не охала, а під плутане пояснення онука про камінь, який випадково прилетів казна-звідки – чи то з якогось даху впав, чи то з-під коліс машини вилетів, швидко і спритно обробила рану. Запитань не ставила, тільки молилася та все дякувала Богові, що рана не тяжка. Але до лікаря, мовляв, таки варто сходити. Олежик же, вловивши втішний діагноз, помітно підбадьорився.

– Та нащо мені той лікар? Загоїться, як на собаці! І мамі нічого не кажи, – благально зазирнув бабусі у вічі. – Сама вона й не помітить. Адже нічого не видно.

І сильно повеселішав, коли старенька пообіцяла не засмучувати матір. Тільки відразу ж висунула умову: але й ти, мовляв, обіцяй мені, що більше не ходитимеш на цю свою секцію.

– Дізнаюся, що пішов, розповім, – пригрозила викриттям. Це вже про всяк випадок. – Краще б он до церкви ходив, а то й забув, мабуть, коли був востаннє. Коли навчання, то ще гаразд, але тепер іще й ці тренування. Поки їх не було, й голова була ціла.

Не повірила, отже, бабуся в каміння, що літають самі собі й будь-де. Тут треба пояснити, що її тривога за онука була цілком обґрунтованою: адже лише тиждень тому він заявив, що записався в секцію самбо, і – ось, будьте ласкаві! – відразу ж підтвердились усі її побоювання. І поки хлопчина міркував, як усе-таки переконати бабусю у випадковості інциденту, вона мовила з докором:

– А я відразу сказала, що до добра це не доведе. Ні, Олежику, хто як хоче, але я і тоді була проти, а тепер поготів. Чи годна це справа – вчити дітей битися?!

Тут, побачивши, як онук насупився, сказала вже м’якше, щоб зовсім не засмучувати його:

– Як не терпиться тобі зайнятися якимось спортом, то йди он м’яч ганяти чи ще куди. А ця твоя секція... забула, як вона називається?

– Самбо, – буркнув він. – Самооборона без зброї. Самозахист.

– Ось-ось, – бабуся сумно похитала головою. – Без зброї. А так не буває. Де оборона – там і зброя. А захист, Олежику, треба шукати в Бога. Тільки Він дає його повною мірою. Сама людина нічого не може; це хоч ти, хоч хто інший...

– Як це – не можу? – згарячкував онук, миттєво пригадавши ту злощасну ситуацію. – Та я... Та якби не проґавив, коли він схопив той шматок асфальту, то я б ось так р-раз і р-раз!

Тут Олежик наочно продемонстрував прийом, який би застосував, якби вчасно помітив випад суперника. І лише потім схаменувся, що видав себе. Але запізно. Довелося викладати все відверто, приховавши тільки те, хто був його противником. Це могло спричинити переполох у бабусі та бажання розповісти про все мамі. Зрештою дійшли згоди, що він таки відвідуватиме секцію, але не на шкоду навчанню, лише раз на тиждень і тільки до нової травми. А що така обов’язково буде, це питання часу, бабуся не сумнівалася.

І, треба сказати, помилилася. Травм більше не траплялося (до речі, Костик сам підійшов миритися), а в іншому проблем онук не мав: навчався добре й навіть двічі сходив із бабусею до церкви. Проте дуже скоро тренування почастішали, і майже всі вихідні зайняли вони та різні змагання. Ну а де змагання, там і поразки, і перемоги. Оскільки перемоги в Олежика траплялися частіше, то почуття гордости за онука не оминуло й бабусю.

Спецназ

Час минав, і ці малозначні поки що тріумфи у спорті не забарилися позначитися на його участі в суспільному житті школи: у сьомому класі Олег, на вимогу тренера, вступив до комсомолу, а у восьмому його вже обрали до шкільного комітету. Того ж року він захопився дзюдо й парашутним спортом. Словом, став цілком звичайним совєтським хлопцем із райдужною перспективою дорости або до відомого спортсмена, або до партійного функціонера. Про ймовірну участь спортсменів у бандах тоді ще й на думку не спадало. І те, що в армію його призвали до спецназу, сприйняли всі: рідні, друзі та просто знайомі – як само собою зрозуміле. Нагадаю, служба у спецназі була на той час чи не найпрестижнішою та найбажанішою. І якщо ще та служба в дивізії Дзержинського, а ще в Лефортово поблизу москви! Усе, про що можна мріяти! Принаймні для більшости кремезних хлопців, а не тих, хто намагався відкосити від армії.

Саме там служив Олег і, певна річ, був гордий службою. А відповідне до цього промивання мізків зам-, пом- та іншими політами довершило розпочате виховання в лавах комсомолу. Точніше буде сказати, розпочату пропаганду. Наскільки вона дієва, свідчить той факт, що він, приїхавши додому у відпустку, просто-таки розгнівався на свого молодшого брата, який наважився при ньому розповісти анекдот про Леніна. Навіть за барки його схопив:

– Ти що, західні «голоси» ловиш? Вони нас брудом поливають і ти туди ж! Невже не доходить, що робиш замах на найсвятіше?!

– Це Ленін найсвятіший? – не злякався Андрій. – Усіх святих під ніж пустив – і найсвятіший?

– Та коли ж ти встиг цієї ворожої брехні набратися? – щиро здивувався Олег.

– А ти? А ти коли... отої доморощеної? Та твій Ленін – перший у світі упир і кровопивця, якщо хочеш знати!

Олег не хотів знати, і оскільки далі наполягав на своєму, то почув від Андрія, що все відбувається якраз навпаки. Що це саме совєтська, аж ніяк не західна, пропаганда забиває баки своєму населенню. М-гу, чути таке від когось стороннього, обдуреного всілякими там «голосами» – це ще так собі, але щоб від молодшого брата... Нічому, звичайно, не повірив, тільки рукою махнув: безнадія, мовляв!

Але ма-аленький такий черв’ячок сумніву все ж таки знайшов затишну місцинку в душі і, повернувшись дослужувати, ні-ні та й почне Олег сам себе запитувати. Наприклад, чого на всі великі свята вони, спецназівці, визнаний оплот батьківщини, сидять у повному спорядженні та бойовій готовності у спеціально обладнаних під тири підвалах столиці? Якщо «народ і партія єдіни», як лунає з кожної праски, то навіщо ставлять завдання припинити можливу сутолоку, а ще краще – запобігти її виникненню? Звідки, з якого небуття вона може виникнути, коли все в нас і так добре? А якщо все ж таки може, то, виявляється, потрібно розганяти заколотників.

Однак це завдання більшість спецназівців вважала не те що негідним, це ганьбило їхній статус! Адже вони не ОМОН, зрештою, щоб розганяти мирні демонстрації. Та й про згаданих заколотників усім добре відомо: купка якихось відступників, переважно інтелігентів, які продавалися Заходу. Принаймні так протягом двох років убивали їм у голови на політзаняттях. Але якщо їх, заколотників, одиниці, то навіщо така кількість до зубів озброєних бійців: як мінімум по двісті в кожному районі столиці?

Ближче до дембеля такі запитання виринали дедалі частіше, а остання бесіда з майором Лужиним, який беззаперечно запропонував йому залишитися служити у військах КДБ, і зовсім стривожила бентежну душу. Не секрет, що таку пропозицію строковики само собою розцінювали як благодіяння; це ж сходинка на шляху до обраного товариства! Але чомусь одразу ж пролунало й застереження: для цього непогано було б довести свою відданість співпраці з особливим відділом. Спершу, скажімо, потайним інформатором.

Олег зіщулився. Романтика буднів співробітника КДБ на побігеньках, яку так натхненно змальовував Лужин, потьмяніла, і в пам’яті раптом висвітилося містке, але образливе з дитинства слово «ябеда». Прославитися ябедою серед дітей, а потім так само і серед підлітків на вулиці означало стати мало не ізгоєм. Буває й так, що раз набуте прізвисько так прилипне до чоловічка, що довго ще переслідує його в житті. Не можна, звичайно, говорити про якусь осмислену зневагу, але з таким ябедою мало хто хотів дружити. Якщо взагалі хтось хотів. І ось щойно Олегові запропоновано стати... дорослим ябедою. Стукачем, до якого нормальні люди нічого, крім гидливости, не відчувають.

«Схоже, Лужин побачив у мені задатки стукача... Я що, дійсно так підходжу на цю роль?» – здивовано стежив він за думкою майора. А почувши похвалу на свою адресу, жахнувся та якось виразно усвідомив, що в іншій ролі майор його й не бачить. Он як довірливо вводить його в курс справи.

– З нашої подачі ти водитимеш знайомство з людьми, які нас цікавлять, – наставляв, ніби все вже вирішено. – І тут ми тобі допоможемо. Процес невимушеної зустрічі щоразу буде облаштовано так, що комар носа не підточить. Тож «об’єкт» не запідозрить, кому завдячує знайомством з тобою. Лише входити в довіру, схиляти до відвертости, вивуджувати потаємні думки доведеться тобі самому. Але нічого надскладного тут не бачу. Як комсорг роти ти вже довів, що вмієш підбирати ключик до людини, тобі зовсім не важко говорити з нею, переконати в тому, у чому, як тобі здається, потрібно переконувати. От і далі діятимеш у тому ж дусі. Головне, бути націленим на результат, не піддаватися емоціям, хай то перед тобою ступеневий учений, у сенсі вчений зі ступенем – ну там кандидат, доцент або зовсім доктор наук – чи слюсар-раціоналізатор із заводу, якому такий учений засмітив мізки капіталістичною пропагандою. Варто лише твердо знати й пам’ятати, що це потенційний зрадник батьківщини, який готовий передавати секрети ворогові. І в жодному разі не розмінюватися на жалість і сентиментальні міркування. Так, партія і комсомол – миролюбні за своєю суттю, проте нещадні до ворогів і відступників усіх мастей. Виявляти їх, виводити під корінь – наше спільне завдання. Буде воно і твоїм. Розумієш?

І якось одразу потьмяніла героїка комсомольських легенд, у прославленні якої Олег брав найактивнішу участь. А на місці безстрашного непідкупного героя-комсомольця, що зневажає людську підлість, він раптом побачив звичайного сутягу і кляузника, що підставляє під удар людей; винних чи невинних – інше питання. І ось такий хмир допомагатиме «виводити їх під корінь»?!

Тим часом майор, у трохи завуальованій та мало не героїчній формі змалював коло завдань стукача (знову ж таки, назвемо речі своїми іменами), розповів про привілеї, які отримає Олег, якщо дасть на це згоду. Привілеї були настільки привабливими, що Лужин, не сумніваючись у результаті розмови, уже виклав на стіл необхідні папери на підпис. А й справді: ну яка ж молода людина не спокуситься, скажімо, перспективою стати студентом столичного вишу? Будь-яка! Складання іспитів – суцільна фікція, процес винятково для замилювання ока.

– А далі! М-м-м, – офіцер закотив очі й, багатозначно підібгавши губи, захитав головою. Потім хитро підморгнув: – Замнемо для ясности, так?

І просто здивувався, коли замість захопленої подяки почув похмуре:

– Я, товаришу майоре, як дембель підійде, вирішив додому повернутися.

– Неможливо! – не повірив Лужин своїм вухам. – Ти ж комсорг, відмінник бойової та політичної підготовки, спортсмен-розрядник! Та з таким багажем тобі, безперечно, світить робота за кордоном. Це не обов’язково робота всередині країни. Я просто бачу, що твоє місце на передовій нашої боротьби з імперіалізмом. А ким ти будеш у тилу... е-е, я хотів сказати на цивілці? – Він раптом засміявся. – Доярем у колгоспі? Нещодавно одного такого дивака по телевізору показували. Забув, чий це колгосп... А... так, ти ж із Києва. Однаково: до інституту вступити, га? Складно після дворічної перерви, не вважаєш? Що, більш ніж дворічної? Ну то й сам розумієш, значить. Ти подумай. Не поспішай. Не варто так легковажно вирішувати.

– Я не зараз, я давно все обдумав. Їду до батьків.

– Ну гляди. Ми двічі не пропонуємо. Бачиш, я не приховую, що ти підходиш за всіма статтями, але другого такого шансу вже не матимеш. Не передумаєш?

– Ні. Просто не потягну більше. Якщо чесно, мені вистачило цих двох років муштри.

– І те добре, що не виляв, – несподівано схвалив майор і підвівся, даючи зрозуміти, що розмову закінчено. – Гаразд. Справа твоя. Але якщо все ж таки надумаєш, звертайся. Зробимо виняток.

Олег не звернувся. Вийшло так, що майор, сам того не відаючи, змусив солдата ухвалити геть протилежне рішення: як повернеться додому, відразу ж вийде з комсомолу.

Прийшовши до казарми, Олег дістав ручку, учнівський зошит у клітинку і вже за хвилину прикріпив до своєї тумбочки аркуш, поцяткований вікнами-квадратиками, кількість яких відповідала дням, що залишилися до дембеля. Зрештою уподібнився товаришам по службі, з яких глузував, що саме так вони наближали останній день служби. Тобто щовечора ставили хрестик у черговому віконці, зримо вкорочуючи дні календаря. Треба сказати, дарував їм велике задоволення за несподівано наданий привід відплатити йому тим самим. І ті від душі іронізували зі свого товариша, який уже склав повноваження комсорга. Під час офіційного щодо цього зібрання Олег не виголосив очікуваної від нього полум’яної промови «про цілі й завдання комсомольців спецназу», а обмежився коротким побажанням, чим потішив одних комсомольців, які ще мали намір подрімати, і породив досаду в інших, які вже встигли заснути.

– Бувайте, пацани! – сказав проникливо. – Усім здоров’я та успішного дембеля!

Потім, більше із сумом, аніж з оптимізмом, відсалютував залу затисненими «в замок» долонями і швидко пішов, порушивши тим самим запланований регламент зборів.

Цілком імовірно, що саме за цей демарш Олега демобілізували одним з останніх. Додому він прибув з почесними грамотами у валізі, бойовими значками на грудях і тривожним неспокоєм у душі.

Нерозважлива обіцянка

А турбуватися були причини. Перебудова, яку проголосив Горбачов, набирала таких стрімких обертів, що її не загальмувала навіть Чорнобильська ядерна катастрофа. Та найнесподіванішим і найдивнішим стало те, що сама партія – хто б міг подумати! – закликала до відкритого обговорення недостатньо висвітлюваних, а то й зовсім заборонених раніше тем про совєтське минуле країни, а саме: прорахунки в політиці й економіці, злочинну сутність ГУЛАГу тощо. По суті, уперше в історії країни з’явилася свобода думок. І поступово, ні добре, ні погано, досі з оглядкою, але почав щезати страх, а сміливі баталії кухонь і курилок перекочували на телеекрани і перші шпальти газет. У суспільстві почалося інтелектуальне бродіння, а саме з подачі телебачення набули популярності пісні Віктора Цоя («Ждьом пєрємєн!») та інших молодих поетів і композиторів. Усі – від малого до великого – розуміли, що країна потребувала змін, потребувала довгоочікуваних економічних і політичних реформ.

І вони не забарилися. Ось тільки в якому вигляді та якості – інше питання. Як гриби після дощу виникали різні кооперативи й товариства. О, з якою тільки «відповідальністю» вони були! І з повною, і з малою, і з обмеженою, і з додатковою. Очолювали їх, якщо йшлося про кооператив чи товариство при держпідприємстві, родичі директора (заводу, фабрики, колгоспу, усіляких управлінь тощо) або комуністи й комсомольці з командного партійного активу. Але були й такі кооперативи, що їх очолювали меткі спекулянти, фарцівники, а то й просто шахраї, котрі відсиділи свій строк. Тобто з недавньою «ганьбою» суспільного устрою, з якими цей актив боровся. Принаймні на папері, а насправді вони мало чим відрізнялися: ганьбою були ті й інші.

А ось простий народ розгубився. Метушня тих днів не всім припала до серця. Люди звикли до багаторічної традиції усталених трудових буднів, що знайшло віддзеркалення у влучному афоризмі: «Ми вдаємо, що працюємо, а начальство вдає, що нам платить».

Та найнезрозуміліше для одних і, навпаки, найпривабливіше, що захоплює інших, крилося в закликах заснувати власний бізнес. Отакої! Ми – і бізнес? Оксюморон та й годі.

«Оце так часи настали! – дивувався спантеличений обиватель. – Раніше одне лиш це слово викликало підозру і вважали мало не лайливим, а тепер людину можна запросто в бізнесмени вербувати – начебто так і треба. Адже він уже й шановний. Що ж, оце так справи-и!»

Ну а ті, хто хоч трохи поінформований про реформи, що вже відбулися в країні під назвою НЕП, почали терпляче очікувати на такий самий їхній безславний кінець. Мовляв, триватиме це недовго; не сьогодні-завтра пересаджають усіх цих скоростиглих горе-бізнесменів, тобто підприємців, і життя повернеться у своє спокійне русло. А що це спокійне русло давно перетворилося на застійне болото і в суспільному, і в політичному житті країни, усвідомили дещо пізніше.

Олег, який встиг розчаруватися у прогресивній сутності комсомолу ще в армії, дедалі більше почувався невдахою по життю. Він не міг переступити через себе й діяти так само, як багато його колишніх колег із комсомольської роботи. Перефарбувавшись з «ідєйних борцов с загнівающим Западом», вони вже були в перших рядах перебудови, тобто біля держгодівниці, як і раніше. Тільки закликали тепер не до «свєтлого будущєго», а до будівництва «социалізма с чєловєчєскім ліцом». Колишні гасла, що надовго дискредитували партію, на кшталт «Вперьод к побєдє комунізма!», сором’язливо замінили на короткі: «Пєрєстройка – гласность – ускорєніє!»

І воно б усе нічого, – хто ж не мріє про волю! – однак тільки життя від цього щось не покращувалося. Навпаки, доводилося дедалі тугіше затягувати паски й водночас бачити, що справи у більшості новоявлених діловарів (позначення всіх без винятку бізнесменів; не плутати з делаварами, північноамериканськими індіанцями) йдуть геть непогано. У декого навіть до непристойности добре, і вони живуть розкошуючи. Досі за совєтськими мірками, звісно; адже це поки що не Захід. Ну, Захід чи ні, а коли поруч із твоїм злиденним існуванням живе такий успішний (аж до лиску), але якого ти зневажаєш, діловар, то за законом розвитку суспільства неминуче з’являються особи, які пропонують йому поділитися значною часткою свого прибутку. Натомість ці міцні хлопці гарантують захист його бізнесу. Захист демонстрували відразу, не відходячи, як то кажуть, від каси. І не відходячи від неї ж, діловар розлучався із сумою за належне укладання угоди. Розлучався вимушено, бо незгодні на поділ ризикували ознайомитися з увімкненою в розетку праскою чи інструментом, відомим як «швабра звичайна», або... Хіба мало універсального, придатного на всі випадки життя винайшло людство. Тепер усі звичайні підручні засоби знадобилися для власних потреб рекетирів, неабияк допомагаючи їм домогтися зговірливости бізнесменів.

І, треба сказати, жили «лицарі розжареної праски» не гірше за тих, кого охороняли. Добре жили. Але це, знову ж таки, переважно ватажки банд. А рядові бійці, які виконували всю брудну роботу, вирушали до в’язниці значно частіше за своїх лідерів. Та й на цвинтар втрапляли вони теж регулярніше за бізнесменів, яких охороняли. Усе ж таки кількість багатих іще сильно відставала від стрімкого зростання кількости нахлібників, які прагнули жити чужим коштом. Розплодилося їх безліч. Особливо у великих містах і надто в ті далекі дев’яності, звані не інакше, як бандитські.

Олег не заздрив ні тим, ні тим. Хоча обидві сторони під’їжджали з пропозицією поповнити їхні лави, обіцяючи золоті гори. Від будь-якої торгівлі, позначеної переважно схемою «купи-продай», він відмовився не роздумуючи. Він навіть пожартувати спромігся, мовляв, не жили багато, не варто й починати. На той час він встиг одружитися, і вони жили непогано. Батько Олега, будівельник високої кваліфікації, тривалий час їздив на Урал (здебільшого до Ніжнєго Тагіла), де працював у так званих «шабашках». Та й у самому Києві він працював за приватними договорами і брав помічником сина (наприклад, класти кахлі). Олег досить швидко перейняв навички батька, бо ще до армії повністю освоїв будівельні професії: міг працювати і муляром, і штукатуром, і теслею. А ще захоплювався різьбленням по дереву, але це вже як хобі. Усе це стало в пригоді після дембеля, і безробіття в цьому плані начебто не загрожувало. Аж раптом будівельну фірму, у якій працював Олег, з якоїсь причини закрили, і він на якийсь час виявився безробітним. Ось тут колишній спецназівець мало й не потрапив у банду рекетирів. А сталося це так.

Після тривалих безплідних пошуків роботи за спеціальністю один знайомий спортсмен запропонував йому влаштуватися охоронцем у казино, яке тільки-но відкрили. Вони не були близькими друзями, та Олег добре знав Сергія і, як то кажуть, на ходу клюнув на принаду. Спокусився, по-перше, просто нереально зручним графіком чергувань: добу працюєш і три відпочиваєш. Це ж безліч вільного часу, протягом якого можна, якщо захочеш, знайти ще одну таку ж роботу. А по-друге, звісно, дуже пристойна зарплата й те, що на зміну можна – і потрібно! – виходити вже сьогодні! І жодних трудових книжок, жодного підтвердження професійної придатности не треба; достатньо рекомендації цього його знайомого.

– Ти це серйозно? – не повірив Олег.

– Я що, схожий на базікало? – ледь не обурився Сергій.

– Та ну що ти! Слухай, якщо це так, то я буду твоїм боржником. Віддячу, як то кажуть.

– Домовились. Дивися ж, не забудь про обіцянку. Адже як не вертись, а взяв, то розплатись.

– Це само собою, – розвів руками Олег й усміхнувся: – Ресторан за мною. З першої ж зарплати!

– Е ні, брате. Тут рестораном ти не обійдешся, – з такою ж усмішкою жартівливо пригрозив пальцем приятель.

Олег тоді цей жест сприйняв за жарт і так само жартівливо віддав честь:

– Зроблю все, що в моїх силах!

– Оце розмова, – кивнув Сергій. – Саме сила зараз у пошані.

– Ну так, куди ж без неї, – усміхнувся Олег і процитував: – Сила уму уступає.

– Та кому він зараз потрібний, розум цей, – реготнув Сергій. – На цьому етапі це тягар. Зайве гальмо кар’єрними сходами. Гаразд, ідемо до шефа. Усе буде чікі-пікі.

І так усе й сталося. Того вечора Олег одягнув форму приватного охоронного підприємства (ПОП) і, отримавши інструкції, заступив на своє перше чергування в казино. До речі, минуло воно, на диво, мирно, без жодних ексцесів. Напевно, відвідувачі ще не звикли до неординарної обстанови. Усе-таки це не гра в «буру» чи «очко» на зоні, не «тринька» під час обідньої перерви на роботі, й навіть не преферанс у вузькому колі обраних. Тут, у казино, усе було настільки чинно і благородно, що навіть із цікавості дрібнотравчаста шушваль із десятком доларів у кишені поводилася належно. А затяті шулери завжди відрізнялися від шантрапи вишуканими манерами. Потім, звичайно, доводилося і рознімати забіяк, і витягати на вулицю п’яних буянів, і заспокоювати тих, хто програв... Та всяке бувало. Потім.

А десь за два місяці той же Сергій покликав Олега взяти участь у якійсь операції. Та не покликав, а ніби сповістив про захід, у якому потрібно взяти участь. Прикотив він у казино якраз до кінця чергування, як завжди, своєю «тойотою». Вигляд мав стурбований.

– Ну що, Олеже, настав твій час, – сказав після привітання. – Ти вже тут притерся, з посадою повний ажур, начальство задоволене твоєю службою. Я ось це до чого: пам’ятаю, ти не проти підшукати додатковий заробіток... Хотів-хотів, сам казав. Часу, мовляв, хоч греблю гати, а грошенят непогано б додати. От ми й придивлялися до тебе. Бачимо, підходиш нам абсолютно за всіма статтями. Гаразд, не будемо довго язиками плести: ти ж тепер знаєш, у якій сфері я працюю?

– Більш-менш. Загалом.

– А більше й не треба. Словом, є діло. Ти це... на завтрашній вечір нічого не плануй, гаразд? Будь удома. Лежи, читай, відпочивай після чергування. Я заїду по тебе.

Прозвучало як наказ, і Олег зрозумів, що має на увазі приятель. Пізно, але дізнався, що Сергій є одним із ватажків банди рекетирів. І в угрупованні цьому самі спортсмени: були в ньому і борці, і боксери, і штангісти. Зрозумів і те, що зі своєю обіцянкою влип він по самі вуха в небажану ситуацію.

– А без мене – ніяк? – усе ж таки запитав про всяк випадок.

– Завтра – ні. Завтра ти у нас, щоб страх на декого нагнати. Поки що жодна команда (так акуратно Сергій називав банди), яка конкурує з нами, не має бійця спецназу. Так-от, хлопці, які забили нам «стрілку», знають, що ти із цієї породи. Сподіваюся, лише твоєї присутности достатньо, щоб вони стали зговірливішими. Як і той діловар, якого треба буде потрусити. Цілком можливо, зайвий раз махатися не доведеться і розійдемося полюбовно.

Тут він пильно глянув на Олега.

– Чи ти боїшся?

– Ні. Просто думаю, куди потрапив.

– А ти не думай. Потрапив у хороші руки. І аж ніяк не за гарні очі тебе взяли на таку роботу. Синекура називається, чув? І хто клопотав за тебе, здогадуєшся, так? А обіцянки своєї про борг, який треба сплатити, не забув?

– Я слово тримаю. Але...

– Жодних але. Я ж обіцяв, що все буде чікі-пікі. Та завтра сам побачиш. А думки твої інтелігентні розвіються, коли за одну лише символічну присутність на розбірці отримаєш такі «бабки», що далі й сам проситимешся на ці справи. Гаразд, мені ніколи. Тож бувай, до завтра. Чекай. І це... щодо твоїх думок: хай коні думають – у них голова більша.

Сів у машину й поїхав.

«Гм-м, жодних але, – промимрив услід трохи збентежений Олег. – Ось тобі й Сергій. Друг називається. Ні дати ні взяти майор Лужин із його “підходиш нам абсолютно за всіма статтями”. Забракло тільки наказу про виконання! І звідки береться в людині така впевненість, що вона може помикати собі подібними? Оце так, м’яко стелив Сергій, та хоч би жорстко спати не довелося», – чомусь спала на думку приказка, від якої гіркота розлилася по всьому тілу.

Олег навіть розлютився на себе за ту необдуману обіцянку. Воістину, дай язику волю – заведе в неволю. Тепер через це опинився у двозначному становищі: відмовитися від участи в розбірці означало прославитися боягузом і втратити роботу. Це як мінімум. У Сергія тут усе зав’язано. А що буде далі – гадати не хотілося. Зате дуже добре усвідомив, що буде, якщо хоч раз узяти участь. Раз підеш – і вже більше не відкрутишся. Не дарма сказано: «Зав’яз пазурець – і пташці кінець».

Довго тієї ночі Олег не міг заснути, схиляючись то до варіанта рішуче відмовити, то взяти участь, сподіваючись, що, може, більше й не покличуть. І ось, уже вкрай засмучений, раптом пригадав свої дитячі походи до церкви з бабусею. Пригадав й одну з молитов, яких вона його навчала. І Олег кілька разів, хоч і не особливо натхненний, почав молитися Богу, просячи Його захисту в завтрашньому дні. Воскреслу в пам’яті молитву помалу доповнював власними словами, й непомітно вона повністю його захопила, набула нового сенсу, зазвучала вже ніби незалежно від нього. І Олег заснув, розчинився в чудесному почутті умиротворення, що хлинуло нізвідкіль. Прокинувся з ним, з тим самим почуттям, і весь новий день не приніс тривоги, навпаки, Олег дедалі більше стверджувався у впевненості, що все обійдеться. «Спокійний, як танк», – з подивом відзначав він власну байдужість.

Однак занепокоєння закралося в душу відразу після того, як призначеного вечірнього часу ніхто не з’явився. Олег чекав пів години, годину – нікого. Кілька разів підходив до телефона, але, набравши номер Сергія, поспішно, не чекаючи гудка, кидав рурку. Начебто хтось підказував, що краще цього не робити. Так і не зателефонував.

Вирішив не телефонувати й наступного дня, резонно вважаючи, що налагоджувати контакт має сам Сергій чи його люди, якщо раптом щось із ним сталося.

Усе з’ясував лише після виходу на наступне чергування в казино, тобто на четвертий день. Дехто, на ім’я Льова, якого Олег часто бачив із Сергієм, відвів його вбік і тихо повідомив: «Багатьох наших пацанів замели, а сам Сержик у бігах». А якщо точніше, ледь ноги виніс від арешту й, малоймовірно, що впродовж найближчого часу з’явиться в Києві. Тож про справи доведеться на якийсь час забути.

– Ну-ну, не хвилюйся так, – заспокоїв Олега, який, як тому здалося, сильно зажурився. – Викрутиться він, ось побачиш. Йому це не вперше.

Насамкінець Льова попередив у жодному разі не телефонувати Сергію додому.

– Телефон прослуховують і відразу визначають місце розташування абонента. Що буває потім, сподіваюся, пояснювати не треба? Бачу, збагнув. Словом, доведеться залягти на якийсь час. Почекаємо, Сержик повернеться, тоді й попрацюємо ще. Ну, тримай хвіст пістолетом. Чао!

Олег мовчки кивнув. Забракло слів. Новина, загалом передбачувана своєю буденністю – таке траплялося через день і щодня! – приголомшила його, змусила згадати ту безсонну ніч і молитву, що принесла таке жадане умиротворення душі, про яке він не те щоб забув, а намагався переконати себе, що це простий збіг. Так, молився, мовляв, але безглуздо пов’язувати молитву з подальшими подіями. Потім, зовсім до речі, пригадав неприємний того дня інцидент із хуліганами в казино – і виправдання тут як тут: мовляв, надто вже перенервував, от і розслабився!

А надвечір від ранкових душевних емоцій і слід загув. Молитви як і не було.

Тепер же, дізнавшись про прослуховування телефону, Олег похолов: дочекався б він хоч одного гудка – і вже сидів би десь за ґратами, а не розгулював охоронцем залами казино. Хто ж відвів від нього неминучу біду? Звичайно, він здогадувався, але не хотів у цьому зізнаватися. Довго, дуже довго звільняв голову й душу від роками в’їдливої пропаганди.

Того ж вечора заарештували й Льову.

Незабутня зустріч

ця новина посилила й без того занепадницький настрій Олега, який полонив його останнім часом. І хоч Олег знав, що його звинуватити нема в чому, та ні на мить не полишало почуття причетности до обвинувачених. Зрозуміло, що тільки диво врятувало його від тієї зустрічі, а отже, і тих самих наслідків. Тобто від в’язниці. А цей заклад віднедавна він почав розглядати як альтернативу суїциду. Зведення рахунків із життям стало нав’язливою ідеєю через постійні роздуми про нікчемність існування. Зокрема й свого.

«Навіщо взагалі людині життя? Яка різниця між людьми? Он сидять у казино гравці: одні – бідні, з єдиним лише прагненням виграти, інші – багаті, з бажанням стати ще багатшими. Ну виграв бідний. Ну програв чи ще більше виграв багатий. Але помруть усі й однаково нічого не візьмуть із собою. Зрівняються. У труні кишень немає! О авжеж, можна ще посадити дерево, збудувати будинок, народити дитину... Хороша справа. Але будинок зруйнується, дерево спиляють, дитину народять чи ні – ще питання, а самого тебе вже не буде потім. І в чому був сенс жити?

Питання не були системними, перескакували з однієї думки на іншу, створюючи сумбур у голові.

«Гаразд, то інші, а я? Який сенс мені жити? Мета мого існування – вона є чи вже була? Авжеж, займався спортом, домігся якихось успіхів, мав здоровий спосіб життя, сподіваючись прожити довго й побачити обіцяне світле майбутнє. Усе так. Але... комунізм не стався, натомість настали бандитські дев’яності, а я опинився біля розбитого корита. Я – охоронець у казино, де збираються люди, які зневажають і ненавидять одне одного лише за те, що об’єднані спільним: вижити коштом іншого. А хіба ті, хто за стінами цього казино, кращі? Скільки їх розвелося, що мріють лише про те, як би когось обдурити, підставити, урвати, надути, щоб добре було собі, милому. Та ось і я ледве не поповнив їхній стрій. І якби не диво, то й поповнив би, став би членом банди, то я що? А нічого. Став би жити коштом багатих діловарів, служачи на побігеньках в одних і вибиваючи гроші з інших. А чи зміг би? Звісно, ні. Але якщо Сергій справді викрутиться, як спрогнозував Льова, усе може повторитися. Навряд чи вони дадуть мені спокій. Єдиний плюс за такого розкладу – мене більше не турбуватиме питання: що далі буде із цим світом. Воно наче далі й нікуди. То що, я для цього і жив?»

Пізніше він із сумом згадуватиме те всесвітнє лихоліття, що занапастило багатьох його друзів. Сам він не вкоротив собі віку лише тому, що побоявся зганьбити звання спецназівця: мовляв, що скажуть люди? Усе ж таки спецназ – це символ безстрашности, непохитности, винахідливости, урешті-решт! З будь-якої ситуації його боєць знайде вихід. І раптом – повісився?

«Ну ні, так діла не буде, – навіть злякався Олег. – Ще трохи, і боягузом уславлюся. І потім може так статися, що я ще комусь потрібен. Чом би й ні? Адже для чогось мене залишено жити. Питання – хто подбав про це? Хоч би хто це був, а треба розібратися, що вберегло мене від цілковитого життєвого краху цього разу».

І насамперед вирішив звільнитися з охоронців.

Це рішення навіть підбадьорило, і хоч міркування про марність життя нікуди не поділися, Олег дедалі більше почав поглядати в бік релігії. До того ж християни різних конфесій стали відкрито, просто на вулицях пропонувати свої брошури. Одним таким християнином виявився Іван, однокласник, якого Олег зустрів гарного літнього вечора в центрі Києва. Єдине, що Олег краєм вуха чув про нього за ці роки, було те, що «Іванко, уявляєш, у Бога вдарився! Ну, той, що з уроків фізкультури завжди тікав, пам’ятаєш? Жаль, гарний був хлопчина, але дах геть поїхав».

Те, що в Івана й зараз «не всі вдома», свідчив той факт, що він тримав у руках кілька барвистих брошур і пропонував їх перехожим. Олег, пам’ятаючи про «дах геть поїхав», усе ж таки взяв у нього кілька. Розговорилися. Та ні, начебто все добре в Івана. Ба більше, швидко порозумілися й домовилися якось зустрітися. Потім знову. Далі Олег сам почав шукати зустрічі з однокласником, і на кожній той розповідав йому про Ісуса, про Його заповіді. Про те, що не можна красти, що за все треба дякувати Богові й задовольнятися тим, що маєш, не вимагаючи більшого. Слухаючи ті ніби великі істини і спочатку сприймаючи їх з певною іронією (мовляв, хто ж цього не знає?), Олег незабаром побачив різницю між знати ці істини й жити за ними. Тобто дотримуватися заповідей Христових. І наочним прикладом йому саме й послужив спосіб життя Івана.

Енергійний, але скромний, навіть сором’язливий, завжди готовий поділитися всім, що має, він був із церкви харизматів. Розмірковуючи, Іван ніколи не нав’язував власних тлумачень Біблії. Також він не тягнув Олега до церкви, навпаки, вважав, що привести туди може лише Бог, а людина – будь-яка, навіть найрозумніша – лише інструмент у руках Христа. До того ж уточнив, що сам він поки що дуже далекий від досконалости інструмент. Іван дійсно не вважав себе достатньо підготовленим проповідником.

Під час однієї такої зустрічі він подарував Олегові Новий Заповіт.

– Слухай, я можу розповідати щось не так, – сказав із винуватою усмішкою. – Можу в чомусь помилятися: наприклад, у тлумаченні того чи іншого біблійного вірша. Тому ось тобі Євангеліє Ісуса Христа! Читай, а коли воно захопить, і тобі відкриється Ісус, – а це обов’язково станеться! – уже разом обговорюватимемо прочитане. На рівних, так би мовити, а не те, що зараз: я щось на зразок учителя, ти – учня. Ба більше, обидва ні до того, ні до іншого не дотягують.

Олег із вдячністю прийняв подарунок, але не втримався від коментаря із часткою скепсису.

– Невже захопить? Загалом, завдяки тобі я в курсі, про що тут ідеться: не вбий, не вкради, дякуй, не бажай, дотримуйся... І так далі. Але побачимо, побачимо…

У такому настрої Олег і заходився ввечері читати. І вже не відірвався аж до ранку. Утім, відривався, та ще й як! Закінчивши читати двадцять перший розділ Євангелія від Івана, Олег якийсь час сидів у цілковитому заціпенінні, потім поспішно, ніби хтось міг йому завадити, перегорнув і повернувся на початок, щоб відновити читання з першого розділу Євангелія від Матвія. І так тричі поспіль. Одним духом. Немов із дрімучого лісу вибрався він на світлу стежину, вдихнув на повні груди – і довгоочікуване світло засяяло Олегові.

– Це ж моє, моє! – у сльозах шепотів він, притискаючи книгу до грудей. – Це я сидів у темряві й тіні смертній! – І, вже не заглядаючи в текст, цитував побожно: – «Земле Завулонова й земле Нефталимова, приморський шляху, по інший бік Йордану, Галилеє язичницька! Народ, який сидів у темряві, побачив велике світло; і тим, хто сидить у країні смертної тіні, – їм засяяло світло» (Мт. 4:15–16).

Олег розповідає мені, згадуючи про це:

– Тоді для мене ніби світло засяяло. У бандитські роки я бачив, яких берегів пускалася влада, бачив, як живуть мої однолітки; як одних саджають у в’язниці, а інші бандюками поставали. Як мене самого мало не втягнули в те болото. Євангеліє пролило світло на багато що: на друзів, які лише здавалися близькими, і, навпаки, на тих, хто виявився близьким, не бувши до цього другом. Євангеліє викрило навіть наше з дружиною грішне життя. Я побачив нарешті те, чого хотів досягти, займаючись спортом, а саме: прожити довше. Бог показав мені, що є вічне життя, і якщо присвятити Йому своє життя, то побачиш незрівнянно більше, ніж усі медалі, які ти завоював у спорті. У мене весь світ перевернувся в голові. Я визнав, що це найкращий спосіб мого існування. Це сталося 2000 року, мені було тридцять п’ять. Від тієї незабутньої благословенної ночі я вже знав, що все своє життя служитиму Господу.

Невдовзі Олег став членом церкви євангельських християн, де пастором був Василь Іванович Давидюк. Маючи професійні навички будівельника, своїм служінням Олег обрав працю на благо літніх вірян. У вільний час він ходив до них додому, лагодив крани, білив, фарбував, стелив лінолеум. Його хобі стало в пригоді: у самій церкві ремонтував меблі, обладнав різні стенди, словом, усе йшло якнайкраще. Служінням своїм Олег був задоволений, ні на що більше не претендував. Тут явно позначився вплив Івана, який часто вказував на слова апостола Павла (Рим. 12:3, 6–8): «Не думати про себе більше, ніж належить думати, а думати скромно, згідно з мірою віри, якою Бог кожного наділив... Маємо різноманітні дари, згідно з даною нам благодаттю: якщо пророцтво, – то в міру віри; якщо служіння, – перебувай у служінні; якщо учитель, – у навчанні; коли хто потішає, – потішай, хто подає, – давай у простоті, хто керує, – керуй з ревністю, хто виявляє милосердя, – нехай робить це з привітністю». І обов’язково додавав, що не береться проповідувати, бо не має дару пророцтва. Зате, мовляв, маю дар давача, от і роздаю людям звістку про Христа. Приблизно те саме думав про себе й Олег: не бувши промовистим, він міг із цілковитою підставою заявити, що має дар творити руками. Тим несподіванішим для нього виявилося прохання пастора залишитися в церкві після зібрання і взяти участь у засіданні братерської ради. Олег навіть розгубився й притримав за руку Василя Готуна (помічника Давидюка), який сидів поруч і з яким особливо здружився.

– Що трапилося, Василю? – запитав стурбовано. – Навіщо мене... на цю... на братерську?

– А що має статися? – знизавши плечима, перепитав той з усмішкою. – Побудеш – дізнаєшся.

– Та хто я такий, щоб там бути? – не вгавав Олег.

– Ти член церкви, не забув? – знову усміхнувся Готун. – Ходімо. Брати там усе пояснять.

Брати пояснили. Ба більше, вирішили висвятити Олега на диякона, оскільки він уже тривалий час якраз і мав дияконське служіння.

– Ми бачимо, що Бог веде тебе цим шляхом, і нам залишається лише просити Його благословити тебе на цю ниву, – промовив Василь Іванович. – Якщо ти згоден, будь ласка, підготуйся до висвячення.

Так після недовгого часу Олег Марінченко став дияконом церкви й служив і у відносно спокійні роки, і під час кримських подій.

Непередбачені обставини

Самі ці події – псевдореферендум під дулами автоматів та анексія Криму – не стали остаточною акцією російської влади. Апетит, як відомо, з їдою прибуває, і ось уже на сході країни, у Донецькій і Луганській областях, з’являються різні бандформування із закликами наслідувати приклад Криму й також відокремитися від України. Те, що це вже війна, а не просто бешкетують сепари, Олег зрозумів, коли з російського боку почався обстріл прикордонних військових частин. Зрозумів та обурився: адже там, з того боку, могли бути і його колишні товариші по службі, спецназівці, які називали один одного братами-слов’янами. Хай по зброї, але братами. Одразу ж згадалася його служба та присяги бійців про їхнє непорушне братерство. Як вони дозволили переконати себе, що українці їхні вороги? І що він сам може зробити, коли батьківщина в небезпеці? Іти на фронт чи не йти – питання не стояло: першокласний гранатометник, він просто втратив би повагу до себе, якби не пішов. Відсиджуватися за спинами співвітчизників, молодих і не дуже, які вже захищають країну від ворога, було для нього більш ніж соромно. Адже в тому, що це війна з ворогом, а не лише зі своїми сепарами, ні в кого не виникало сумнівів. Тож Олег, дізнавшись, що в Українському домі на Європейській площі формують списки, вирушив туди та без вагань записався до добровольчого батальйону.

– Усе в ажурі, товаришу Марінченку, – потиснув йому руку офіцер, записавши всі дані й координати. – Чекайте на виклик.

Довго чекати не довелося. Якось увечері зателефонували.

– Марінченко? – уточнив той самий капітан. Він був дуже лаконічний. – Як у тебе із часом? Ти працюєш?

– Так, товаришу капітане, – так само коротко відповів Олег. Було це на початку літа, і він служив водієм у церковному таборі для дітей у Щучинці. – Є щось для мене?

– Потрібен гранатометник у підрозділ на Донбасі. Якнайшвидше розбирайся з поточними справами: з роботою, з домашніми проблемами – і вперед! Якщо, звісно, згоден іще.

– Згоден. Скільки часу маю? – запитав Олег.

– Скільки тобі потрібно?

– Днів три на все.

– Годиться. Я зателефоную.

Олег приготувався вранці здавати справи, але капітан випередив своїм новим дзвінком.

– Наберися терпіння, Олеже, – сказав вибачливим тоном офіцер. – Захід відкладено на невизначений термін. Але не хвилюйся: знадобишся – знайду.

І знову: чекай, мовляв. Причини, через яку зірвалася його поїздка на Донбас, він не назвав.

– А ти і справді не переживай, – заспокоїв Готун, коли Олег поділився з ним новиною. – І не поспішай. Отже, Господь має Свій план і Він поведе тебе Своєю дорогою, а не так, як ти – ні з того ні з сього. Дивися: у серпні в місії «Світло на Сході» відбудеться конференція щодо агресії росії, і на неї з’їдуться диякони та пресвітери з усієї країни. Мають приїхати і служителі зі сходу. Підеш, зустрінешся з ними, дізнаєшся ситуацію на фронті з перших рук. Упевнений, Бог покаже твоє місце.

Його припущення підтвердилося. Варто було Олегові під час конференції поділитися своїм прагненням вирушити на війну у складі добровольчого батальйону, як питання вдалося розв’язати. Майже.

– Послухай, Олеже, – підійшов до нього Сашко Напрєєнко (у місії він працював із книжками). – Гранатометник – це, звісно, чудово. Але якщо є змога обійтися без носіння зброї, то тобі як християнинові краще цим скористатися. Зараз до багатьох добровольчих підрозділів почали залучати капеланів, тобто військових священників. Ось капеланом і рушай на фронт, якщо туди душа так тягне. Ну чого так дивишся? Чи не знав, що таке існує?

А Олег справді про це вперше чув. І перша ж думка: «То ось чому не вийшло з капітаном... Готун мав рацію: Бог для кожного має Свій план».

І одразу ж до свого пресвітера:

– Василю Івановичу, мені брати щойно підказали їхати на фронт капеланом. Як ви дивитеся на це?

– Позитивно дивлюся, – каже Давидюк. – Ба більше: дуже радий такій підказці, бо чекав на щось таке. Їдь, Олеже, це безперечна Божа воля, і ми повинні підкоритися їй. А церква молитиметься за тебе й допоможе, якщо з’явиться якась потреба.

(Потреба з’явиться незабаром, і церква виділить кошти на придбання солярки для капелана Марінченка, який виїжджав до Донецького аеропорту.)

Ніколи до цього Олег іще не молився так ревно, як того вечора. Зовсім не новачок у військовій справі, він бачив різницю між службою в мирний час і фронтовими буднями та чітко розумів, який важкий шлях чекає на нього. Адже одне – хоч і бойові, але все ж таки навчання, і зовсім інше – справжній бій, де можуть убити реально, а не умовно.

І якщо смерть миттєва – це ще прийнятно (так-так, саме це вам скаже будь-який боєць), а ось тяжке поранення – справжня катастрофа. Особливо, якщо позбутися рук чи ніг. Це означає доживати свій вік залежним від людей, які тебе оточують, немічним калікою. Такий результат лякав найбільше, і Олег навіть відчував, як від таких думок потроху згасає дух. Тому ще більш гарячою та ще більш ревною була його молитва.

– Господи! – волав він. – Ти бачиш мій стан, знаєш усі мої бажання та ведеш Своїм шляхом. Зміцни мене на ньому, пошли людину – товариша, з яким було б надійно й не так страшно їхати на цю війну.

Помалу гнітливі думки зникли, розчинилися в розчуленому серці; Бог почув його й послав душевний спокій. Олег зрозумів це і, мабуть, не надто здивувався дзвінку одного давнього знайомого, служителя реабілітаційного центру для наркоманів Валерія Педченка.

– Олеже, кажуть, ти хочеш поїхати на фронт капеланом... Це так?

– Саме так. Ось готуюся, але поки що нічого певного.

– Тоді слухай сюди. Є такий брат – Ігор Шторм. Шторм – це його позивний. Він набирає капеланів, добре знає, яку й де купити амуніцію, і сам відправляє капеланів до підрозділів, що діють на фронті. До речі, я вже записався й чекаю на виклик. Утім, добре було б поїхати разом з тобою. Запиши телефон Ігоря. Записав? Телефонуй йому, домовляйся, й вирушимо разом, куди Бог пошле. Як ти на це дивишся? Як на мене, Олеже, це пречудова ідея.

– Краще не вигадаєш, Валеро. Навіть не уявляєш, як вчасно ти зателефонував.

– Тоді тримай мене в курсі. Бувай!

Колись Валера був пацієнтом цього ребцентру, а коли покаявся і прийняв Христа своїм Спасителем, залишився служити таким самим залежним, яким колись був сам. Олег досить часто навідувався сюди з опікунською місією від церкви, добре знав і поважав Валерія не лише за його безкорисливе служіння Богові, а ще й за те, що той, як кажуть українці, може собі дати раду. Завдяки чималому життєвому досвіду може розрулити будь-яку ситуацію, хоч би якою важкою та небезпечною вона була. А в тому, що він – надійний друг, Олег уже неодноразово переконувався. І ось ця звістка, що вони будуть поруч хоча б спочатку, ще більше підбадьорила Олега. Підбадьорила усвідомленням того, що так Бог відповів на його молитву. Валерій був тим чоловіком, про якого він просив Господа.

Не відкладаючи до грецьких календ, Олег одразу ж зв’язався з Ігорем, закупив потрібну амуніцію і за два дні доповів про свою готовність.

– Чудово! – каже Шторм. – Є два запити на капеланів: один із добровольчого батальйону на Донбасі, а інший з УНА (Українська народна армія). Пропоную завтра зустрітися з обома представниками й усе обговорити – виїзд, куди та інші подробиці.

Однак завтра відбувається така сама історія, що й перша з капітаном. Зустрічі хоч і відбулися, але тільки задля того, щоб представники і УНА, і батальйону, пославшись на непередбачені обставини, повідомили про тимчасове зупинення своїх запитів.

– Знову ці обставини, – розчаровано пробубнів Олег. – У мене це вже вдруге.

– Так, невдача, – погодився Ігор. – Десь чув, що немає нічого більш постійного за тимчасове. Ну що ж, чекатимемо.

Немає потреби говорити, як вплинуло на Олега це сумне для нього повідомлення, до того ж протягом наступного місяця не надійшло жодного запиту.

– Слухай, Олеже, мені дещо спало на думку, – сказав якось під час чергової зустрічі Ігор. – Відколи я познайомився з тобою, не можу зрозуміти, чого хоче Господь. Усе в нас до тебе складалося легко та швидко, а тут раптом жодного запиту. Ніби війна закінчилася, ніяк не можемо тебе з Валерою відправити. Пропоную помолитися, узяти піст, можливо, Господь і покаже, що саме Він приготував для вас.

Помолилися. Попостували. За тиждень Ігор телефонує Олегові на мобільний. А той саме сидить на братерській раді, і брати все чують.

– Олеже, зі мною зв’язалася одна дівчина з Києва. Вона – волонтер, закупила двадцять зимових спальників для десантників Донецького аеропорту. Треба супроводити, щоб дорогою не зникли... у невідомому напрямку. Сам знаєш, як це буває. Там буде ще кілька машин з іншим вантажем. Виїзд завтра рано-вранці. Ти готовий?

– Ще питаєш?! Звісно! – у хвилюванні Олег навіть схопився з місця.

– Маю попередити, – продовжив Ігор, – з Валерою поїхати не вийде. Супроводжувати може лише одна людина. Наше звичайне відправлення по двоє скасовується. І це... май на увазі: Донецький аеропорт – найнебезпечніша точка на фронті. Ти розумієш, про що я?

– Розумію, Ігорю. Ми молилися з тобою і постили, і Бог відповів. Хіба я маю інший вибір? Я вже сказав, що готовий. А що там небезпечно, то це ні для кого не секрет.

– Добре. І ще: попроси у братів грошей на солярку, бо це все-таки волонтерська організація везе, а вони обмежені у фінансах.

Брати відразу ж на засіданні скинулися і вручили Олегові кошти. А вранці він з волонтерами був уже в дорозі.

Фронтові будні першої ротації

Перша зупинка на ніч була у Краматорську. Машину з вантажем привітно зустрів заступник тилу – лейтенант, відповідальний за забезпечення аеропорту всім необхідним. Його привітність зумовлена ще й тим, що він добре знав дівчину, яка закупила спальні мішки і, як виявилося, приїхала сюди вже не вперше. Вона, мабуть, і посвятила офіцера в плани Марінченка, який супроводжував їх, про які натомість дізналася від нього самого під час довгої дороги. Лейтенант розмістив волонтерів на нічліг і повернувся до Олега, який укладався спати в кабіні КамАЗу.

– Відставити, рядовий Марінченку, – скомандував жартівливо. І далі вже серйозно: – Ходімо, Олеже, у мене переночуєш. Заодно поговоримо про твоє служіння. Так-так, як бачиш, я в курсі. І цілком погоджуюся, що служіння капеланів потрібно підтримати. Вони вже є в добровольчих батальйонах, але їх поки що не залучено до регулярних військ. Цей промах треба терміново виправляти. Я вже повідомив про тебе у штаб батальйону, який тримає оборону аеропорту. Завтра вранці з першою вантажівкою вирушиш у селище Піски. Тебе там зустрінуть.

До командира батальйону – ним виявився молодий десантник років тридцяти – Олега привели вже ближче до обіду, оскільки селище якраз зазнало масованого обстрілу «Градами» з боку сепарів.

– Так, я в курсі вашого служіння, – сказав командир після дружнього привітання. Однак у його голосі Олег почув занепокоєння, що відразу й підтвердило наступне запитання. – Капелан на передовій – це добре, – трохи напружившись, мовив він. – Але, якщо чесно, я не дуже розумію, що ти там робитимеш. Точніше сказати, що ти вмієш, окрім того, що будеш говорити про Бога, проповідувати й молитися за бійців?

– За потреби можу надати професійну медичну допомогу, – сказав Олег.

Такого запитання він очікував, оскільки пройшов військово-тактичну медичну підготовку, необхідну в капеланському служінні. А саме: надання допомоги в разі поранення і собі, й іншим на полі бою. Ці курси завдяки Шторму проходили всі брати, які збиралися служити. Приналежність до конфесії не мала значення: були там і православні, і харизмати, і п’ятдесятники. Від баптистів на той момент ще ніхто не записався, а від євангельської церкви були тільки Олег Марінченко й Валера Педченко.

– Це вже дещо, – задоволено кивнув десантник. – В армії, напевне, стикався... До речі, ти служив? Де?

– Спецназ. Дивізія Дзержинського, москва.

– Ну-у? Оце сюрприз! Із цього б і починав, – розплився в усмішці командир і відразу перейшов на довірчий тон. – Я, розумієш, мізкую, де для захисту панотця чоловічка взяти, кого до нього приставити, а він сам кого хочеш захистить. Тож не гаймо часу на ляси: мені треба повертатися, а ти залишайся тут, серед військових. Придивляйся до ситуації, адаптуйся. Вони до тебе придивляться, чи не злякаєшся, чи не втечеш після перших обстрілів. «Гради» спокійно жити не дають. Інколи острах наводять і на бувалих бійців. Утім, сьогодні ти не втік, але ж кожному не пояснюватимеш, що ти спецназівець. – Тут він покликав прапорщика, який привіз Олега. – Миколо, покажи панотцю наші пам’ятки, ознайом з обстановою, з хлопцями. Днів за три-чотири або я повернуся по нього, або ти сам забереш його на передок. Ну, до зустрічі, капелане. Стривай! Скажи: як це в тебе вийшло, що спецназ – і раптом Господь Бог? Або... гаразд, буде час, іще наговоримося. Але дуже-дуже мені цікаво знати, як у тебе це сталося. Ось тепер усе: тримай краба!

– Це не раптом, командире, – усміхнувся Олег, стискаючи простягнену руку. – Дуже не раптом.

Пробув Олег у селищі десь тиждень, а наприкінці прапорщик Микола, завантаживши у БТР деякі продукти й зимові теплі речі (уже далися взнаки осінні холоди), доставив капелана вночі на позиції недалеко від нового термінала аеропорту. Звідси тих, хто прибув із тилу, закидали вже на передову. Якщо, звісно, селище Піски можна назвати тилом. Залишивши БТР в укритті, прапорщик кивнув у бік бетонного ангара, що був поруч:

– Ходімо, Падре (саме так від першого дня перебування в Пісках почали називати Олега), познайомлю тебе з розвідниками. Якщо, звісно, вони не вирушили на завдання.

Крізь відчинені в ангарі двері Олег побачив воїнів, які грілися біля багаття.

– Ага, тут іще, – зачинив двері Микола. – Вони в цьому морозильнику вже другу ніч проводять, чекаючи наказу на передову. Ми зараз ось що зробимо: беремо шоколад, в’язані шкарпетки, рукавиці... що там у нас є з теплого... Загалом, роздаси хлопцям. І обов’язково поговори з ними. Вони хоч і відчайдушні до знемоги, а про Бога слухати люблять. Кажу так, бо був у нас тут один священник.

Дружня бесіда зав’язалася відразу ж після того, як подарунки розійшлися по руках, але коло її учасників усе ж таки рідшало: бійці лягали спати просто біля багаття. І тут Олег помітив ще одного бійця, який на самоті сидів на об’ємній колодці трохи віддалік. У відблисках багаття в його позі вгадувалась якась відчуженість.

– Привіт, брате, – підійшов до нього капелан і сів поруч навпочіпки. – Я дивлюся, ти непогано тут улаштувався.

– Усе норм. Як у найкращих будинках Парижа, – кивнув той, посунув ногою колодку, що лежала поруч, і, поставивши її, ляснув по верху долонею. – Сідай.

– Дякую, – прийняв запрошення Олег. – Тебе як звати?

– Павло.

– Не заваджу мріяти?

– Анітрохи. Я товариський.

– А що ж тоді такий загублений? Відморозився тут осторонь суспільства? Га?

– Та там молодь сама. Я для них уже дід, та ще й трохи напідпитку. Про що з ними говорити? До того ж мене від випивки в думку кидає. Роздуми всілякі в черепашку навідуються, міркувати змушують.

– Про що, не розкажеш?

– А що тут розповідати? Про життя, звісно. Та ти сам що тут робиш? Щось я тебе не пригадаю.

– Звичайно, що не пригадаєш. Бо я зовсім недавно в Піски заїхав. А тут, на точці, узагалі вперше опинився. А що роблю... ти чув про військових капеланів?

– Не лише чув, а й бачив одного. Щоправда, той священником був, – Олегові здалося, що Павло пожвавішав. – А капелан – це теж наче священник, тільки не православний. Так?

– Загалом.

– І довго тут пробудеш?

– Уранці вирушаю на передову. Потрібно духовно підтримати наших хлопців. Молитися за них Богові.

– Гарна справа. Потрібна, – щиро зітхнув боєць. – Приємно, мабуть, знати, що хтось за тебе молиться. Але в мене такого досвіду ще не було. Та й не слід, мабуть, Богові знати про мене. А молитися за мене й поготів.

– Ну, по-перше, Бог усе знає і про тебе, і про кожного без жодного нагадування, і вже точно більше, ніж навіть ти сам знаєш про себе. А по-друге, Він якраз про грішників і дбає. За безгрішного як просити? Та й нема їх, зовсім безгрішних... Ось такі справи, Павле. Хочеш, розкажи, що тебе тривожить. Знатиму, за що саме молитися. Розкажеш?

– Спробую. Але багато не скажу.

– А багато й не треба. Розповідай, у чому сам себе звинувачуєш.

– У недолугому житті, у чому ж іще, – кисло посміхнувся Павло. – Я і в армію втік після того, як накрутив справ по п’яній лавці. Не надто, звичайно, навернув, але посадити могли. От і не став спокушати долю. Утік. Думав, тут під кулями швидше відбуду провину й усе забуду. Е-е ні, не забувається. Так би й провалився на місці, як соромно. Від цих докорів сумління кожного завдання чекаю як визволення. Адже я зі взводу розвідки, що забезпечує охорону військових точок. У курсі, від кого і як?

– Навіть не уявляю. Просвіти.

– Окрім усього повсякденного, – маю на увазі, окрім звичайної охорони, – шукаємо снайперів. А це, капелане, вважай, рулетка: або ти його ліквідуєш, або він тебе випередить. Простий розклад. Без антимоній. Спочатку було однаково, – хто кого, а тепер – ні. Усе ж таки маю дружину – зовсім молоду. І вона чекає, і вірить, що повернуся живим. Що скажеш, капелане? Заслужу я на прощення?

– То й скажу, що все у тебе налагодиться, коли сумління про гріх нагадує. Сумління, воно теж від Бога. А щодо прощення – молися, Павле, про це Богові й отримаєш полегшення. Як говорить Біблія: «Зупиніться на дорогах ваших і роздивіться, – довідайтеся про стежки відвічні, – де дорога до доброго, нею йдіть, і знайдете спокій вашим душам» (Єр. 6:16).

Вони б іще довго говорили, якби в ангарі вістовець не з’явився й не відволік бійця.

– Ну прощавай, капелане, – приклав руку до грудей Павло. – Мій час настав. І дякую тобі. Знаєш, ти перший, хто підійшов за ці місяці дізнатися, що в мене на душі. Загалом торкнувся ти мене. – Він підвівся. – А тепер я пішов.

– З Богом, Павле. Не забувай молитися.

– Не забуду. Це залізно. І дай нам Боже іще зустрітися.

– Отже, зустрінемося. Про це я теж молитимуся.

На цьому й попрощалися. Мине час, і обидві ці бесіди – перша з бійцями біля вогнища й особливо ось ця, з Павлом, та й багато наступних – змусять Олега пригадати армійські будні, коли він, комсорг батальйону, наслідуючи замполіта, закликав однополчан «підіймати бойовий дух і бути завжди готовими до захисту батьківщини». Закликав і приховано відчував, що гасла про партію, Леніна, комсомол, якими він оперував, мало кого зачіпають, якщо зачіпають узагалі. І це в ситий мирний час, коли солдат одягнений, взутий, нагодований. А ось тут, у цьому пеклі, яким виявився аеропорт, начебто такі ж хлопці, але звістку про Бога слухають затамувавши подих. Адже в них постійна нестача одного, другого, третього; та й слухають не в затишній ленкімнаті, а на позиціях перед смертю... щодня, щогодини, щохвилини. А він, капелан, який день у день несе Божу Звістку, ніби випростує крила, бачачи її зриму дію: вона дає їм надію, дає сили вистояти в найважчій, а то й у безвихідній ситуації. Ось тому і зветься вона Євангелієм, тобто Благою Звісткою. І в тому, що на фронті Бог живе в серцях українських воїнів, він переконався першого ж дня, коли рано-вранці, під покровом темряви та густого туману, приїхав із прапорщиком до аеропорту. БТР і цього разу був завантажений, що називається, під зав’язку, і десантники, які його зустрічали, одразу оточили на випадок атаки противника.

– Хто розвантажуватиме? – запитав прапорщик. – Добровольці є?

Мовчання. Переглядаються бійці, переступають з ноги на ногу в нерішучості.

– Не відволікай хлопців, – каже Олег. – Я розвантажу.

Він знову виліз на БТР, а зліз, тільки коли скинув останній ящик з боєприпасами. Крім них, там були пакети з плівкою, пайки, теплі речі. Десантники занесли все це всередину і провели Олега до колишнього офісного приміщення біля диспетчерської вежі. Звістка про те, що капелан, який приїхав на передову, – «чолов’яга не з боязкого десятка», уже долинула й сюди, і бійці (а це були добровольці з «Правого сектора»), що перебували там, жваво обступили його й буквально приголомшили першим же запитанням:

– Капелане, скажи, чи можна нам бомбити монастир? Тобто залучити артилерію?

– Стривайте, хлопці, – каже Олег. – Поясніть до пуття що й до чого.

Тут Олег і дізнався, звідки в бійців узялася ця нерішучість: підвестися з колін навіть на висоту півтора метра означало «засвітитися», тобто стати зручною мішенню для снайпера.

– Та до того, – кажуть вони навперебій, – десь у самому куполі монастиря баба-снайпер засіла і вже котрий день косить хлопців. Купол високий, звідти вся місцевість як на долоні. Та й гвинтівка в неї класна – за два кілометри б’є нас крізь бетонні стіни. А в нас совдепівські максимум на кілометр. І як з нею тягатися? Та й чи можна тягатися? Це ж церква, храм Божий.

Олег від напливу почуттів навіть онімів на мить. Дорогою від БТРа до диспетчерської він уже бачив, що діється на цій ділянці: все навколо прошито кулями, вирвами від снарядів, скрізь валяється обшивка, згорілі БТРи... І ось серед цього жаху молоді хлопці, які зберегли найкращі людські почуття: вони не можуть стріляти у храм! Тому що він – Божий!

Капелана це вразило. Поклавши руку на серце, йому, як і багатьом українцям донедавна, не дуже до душі були члени «Правого сектора», яких порівнювали з націоналістами з УПА й називали бандерівцями. Це упередження досить міцно засіло в мізках обивателів завдяки тривалій та інтенсивній, а краще сказати, наскрізь брехливій совєтській пропаганді. Утім, не відставали й українські комуністи обох епох. І лише після Революції гiдности думка щодо УПА почала поступово змінюватися. Автору цих рядків довелося спілкуватися у військовому шпиталі Києва з полковником совєтської, а потім української армії Сергієм Вікторовичем Горбачовим. Він, перебуваючи в запасі вже з 2006 року, записався добровольцем і брав участь у цій війні на Донбасі. Так ось у цьому, з багатьох причин ще не опублікованому інтерв’ю, він щиро шкодує, що так сильно довгий час помилявся.

Цитую його: «Я, як і всі, вівся на цю пропаганду й лише під час революції зумів дізнатися та роздивитися істину. А вона в тому, що ті хлопці із загонів УПА (їхній середній вік 18–22 роки) воювали проти фашистів Гітлера і проти кровопивців НКВС. Чому проти начебто своїх? Бо їх виховали ті, хто пережив влаштовані совєтами голодомор, репресії, тортури у в’язницях НКВС, і тому ненавиділи цих “своїх”, цей режим, так само як і їхні батьки. Я дізнався, що саме УПА врятувала населення заходу України від знищення від рук сталінських тонтон-макут. Тому ненависть західняків у рази сильніша, ніж в інших частинах України. І хай мені вибачать, хто ще цього не зрозумів, але я тепер за такі націоналістичні рухи, якими були ОУН, а згодом УПА. Поряд з ними бачу й сьогоднішній “Правий сектор”».

Розповідь полковника Горбачова про події чотирнадцятого року була скоріш аналізом. Але скрупульозний реалістичний аналіз фронтових буднів, позбавлений будь-яких прикрас, однаково захопливий. І якщо буде запит на матеріал такого штибу, я все ж таки сподіваюся повернутися до цього інтерв’ю та до подальшої його публікації. А поки що повернімося до Олега.

Схвильований таким ставленням бійців до храму, Олег не відразу зміг їм відповісти. Потім, вгамувавши хвилювання, здійняв руку:

– Брати! Дорогі мої! Бог не в рукотворних храмах живе. Так записано в Біблії. Церква – це зібрання людей, які вірять у Бога, а монастир – рукотворна, культова будівля, яку зараз використовують у бойових цілях. Словом, монастир – не церква. І оскільки зараз там немає ні парафіян, ні ченців, із чистим сумлінням замовляйте артилерію: нехай гасять цю фортецю з усіма амбразурами.

Треба було бачити, як від цих слів засяяли обличчя молодих захисників аеропорту.

– Падре, – кажуть, мало не плачучи від радости, – зняв ти з душі камінь. Тепер викуримо руду бестію. А то ніяк дістати було.

І відразу ж пояснили, що руда бестія – це і є снайперка сепарів. Хтось навіть знав її ще за мирного життя і дав їй таке прізвисько. Щоправда, іменник там був інший, але ми, люди культурні, обійдемося без ненормативної лексики. До того ж бійці, які матюкалися при Олегові першого дня його приїзду, – а матюкалися вони на чому світ стоїть, і це вважали нормою, – уже за два дні, побачивши неподалік капелана, почали зупиняти один одного:

– Тихо, не лайся, Падре йде.

Олег не моралізував у тій пекельній обстанові. Тим радісніше було чути, що молитви до Бога творили благодатний ґрунт у душах воїнів. Олег бачив, як лише його присутність очищає їх від лихослів’я.

Невідомо, вдалося прибрати снайперку чи ні, але після першої ж атаки «Градами» по монастирю безкарні обстріли припинилися. Пізніше Олег дізнався, що цій рудій бестії тоді вдалося вижити. Її повідомили про небезпеку, і вона встигла спуститися в монастирський підвал. Нічого дивного в цьому не було: і захисники аеропорту, і сепари призвичаїлися перехоплювати радіоповідомлення супротивника, налаштовуючись на його хвилю, і здебільшого ті й інші встигали сховатися в безпечному місці.

Так розпочалася перша ротація Олега. Тим часом атаки противника почастішали, стали майже безперервними, й у відбитті кожної капелан був поруч із бійцями.

З оповіді капелана Олега Марінченка:

– За два дні нас підпалили з великокаліберних кулеметів. Стріляли з добре підготовлених позицій, і кулі, що летіли вогненним роєм бджіл, пробили пластикове вікно у приміщенні, яке було завалене паперами та всіляким мотлохом. Усе це миттєво спалахнуло, а оскільки не було вогнегасників, то відразу локалізувати вогонь не вдалося, і він стрімко ширився на інші офісні приміщення, де зберігали багато боєприпасів. Ми почали спішно перетягувати їх у бетонну вежу, але густий їдкий дим збивав орієнтири, та й важко було дихати. Тоді я став навколішки й почав світити ліхтариком, щоб воїнам було видно проходи. Помалу дим осідав, та десь на крайніх точках від підвищеної температури вже почали вибухати патрони. Бійці задихалися, падали з ніг і відповзали; до кінця носив лише «Правий сектор». Урешті один з його бійців, надихавшись їдкого диму, спалив горло і звалився непритомний. Ми занесли його в бічне приміщення й зачинилися. Що робити? Знаю, в таких випадках рятує молоко; воно нейтралізує шкідливі речовини, вбираючи їх у себе. Але де його, те молоко, взяти?

– Хлопці, – кажу, – тягніть відро холодної води, відпоюватимемо. Потрібно, щоб його знудило.

І так, дякувати Господу, холодною водою остудили горло, і боєць відійшов. Ожив парубок. Уранці прокинувся: усе, мовляв, нормально, тільки всередині ще пече. Хлопці підходять, дякують:

– Капелане, якби не ти, учора ми всі б тут передохли.

– Погоджуся, – кажу, – але тільки з поправкою: і мені б разом з вами прийшов каюк, якби не Господня милість.

– Так, звичайно, це само собою, – підтвердили вони і з видимою побожністю слухають мою щиру молитву.

Загалом Бог являв Себе такими справами, і думка більшости бійців уже зводилася до того, що «Господь береже нашого капелана». Такі вислови я чув неодноразово.

Десь надвечір третього-четвертого дня командир оголосив:

– Братці, розвідка донесла, що сепари отримали підкріплення, тож цієї ночі нас вибиватимуть особливо жорстко. А ми, самі бачите, маємо нестачу в усьому. Може, доведеться відходити з позицій. – І повернувся до мене: – Що скажеш, капелане? Подужаємо?

Я вже знав про це й молився. І після молитви стало так добре та спокійно на душі, що всі сумніви розвіялися: це відповідь Господа. І Він не дасть нас образити. Принаймні цієї ночі.

– Не хвилюйся, командире, – кажу, – усе в руках Божих. Я молився і ще молитимуся, подивимося, що в них вийде.

Та ніч минула нормально. Навіть тихіше і спокійніше, ніж попередні. Наскільки може бути нормальна ніч на передовій.

Вибух

Наприкінці тижня БТР привіз чергову партію боєприпасів і продуктів. І на запитання про розвантаження знову було мовчання. Про небезпеку «засвітитися» знав тепер і Олег, але, щоб розрядити незручність, швидко видерся нагору.

– Усе нормально, хлопці. Мені тут зручніше, а ви приймайте там, унизу.

– Стривай, – крикнув командир, – я тобі допоможу.

І негайно приєднався до капелана. Так удвох вони й скидали вантаж.

Викликався розвантажувати Олег і наступного, третього приїзду БТРа, та бійці вже відтіснили його.

– Стривай, капелане. Ти що, нагороди собі забрати вирішив? – пожартував командир. – А ми тоді нащо тут? Дякую, але тепер уже самі якось.

І розвантажили. На щастя, минулося без обстрілу. Зрештою спільна думка:

– Це все тому, що Падре поряд стояв і молився за нас.

А молився Олег безперервно. Тобто в цілковитій відповідності до атак противника, які теж були майже безперервними. Особливо вдень. Молився і ні в чому не визнавав попусків, які пропонували бійці, нарівні з ними чергував на вежі відведені дві години через кожні чотири. Так часто, бо рідшали ряди захисників аеропорту. Та їх і так було негусто, попри ротації.

– Капелане, – сказали йому, – ось твій автомат. Ми знаємо, що тобі не можна стріляти, але якщо вночі помітиш атаку або якийсь інший рух, пальни раз-другий, щоб нас розбудити.

За яким збігом обставин – невідомо, однак за всі чергування скористатися автоматом Олегові так і не довелося. Непередбачене трапилося наприкінці першої ротації, коли вже, здавалося, вона щасливо для нього завершується: рано-вранці після пошуків затишного місця в підвальній частині будівлі Олег підірвався на розтяжці.

Хто і коли встиг поставити під сходами ті розтяжки, залишається лише гадати. Цілком імовірно, сепари знайшли якийсь лаз у підвалі і встановили їх цієї ночі, бо ще позавчора нічого такого там не було. Незрозуміло й те, як Олег оминув їх, коли спускався до підвалу. А ось на зворотному шляху, ледь ступив на першу сходинку, як почув ляск. Що це спрацював підривник на гранаті, капелан зрозумів відразу. Він миттєво окреслив і точку, до якої встигне добігти і впасти.

Капелан Марінченко описує:

– За три-чотири секунди після ляску відбувається вибух. Це мій запас. Я кинувся від того місця, де, ймовірно, закладено гранату, рахуючи секунди так, як рахує їх парашутист до свого приземлення (я займався цим спортом): 501, 502, 503... Поки ти скажеш «п’ятсот один», минає рівно секунда. На третій секунді на шляху стоїть генератор. Перестрибнути не встигну, мене просто скосить, тому згортаюся біля нього клубком і затуляю голову руками. Далі вибух. Один з осколків потрапляє у плече, другий – десь у ногу. І знову підвальна тиша. Напівоглухлий, але живий, хитаючись, почав підійматися сходами, а на сходовому майданчику вже хлопці підхопили. Нагорі затишшя, вони й поспішили вниз, почувши вибух.

Тут, на щастя, з’явився наш медик і оглянув мої рани.

– На плечі м’яз розсічений, але пройшло навиліт, – визначив він коротко, – а ось у стегні уламок застряг.

 – Це, – кажу я, – цілком імовірно, граната пробила бетон, і мене осколком зачепило. Не дуже начебто.

– Це вже байдуже, бо все одно треба вирізати й зашивати, – хитає головою медик. – Хоч би що там у тебе було, доведеться тобі їхати, Олеже, у Краматорськ. До того ж твоя ротація добігла кінця.

– Ну треба, то треба, – бурчу.

І відразу чую голос командира:

– Хлопці, капелан нас залишає. – А в голосі щирий жаль.

І бійці дивляться на мене з якоюсь надією та німим запитанням: мовляв, залишаєш нас, Падре? У мене клубок у горлі. Я, звичайно, бачив їхню повагу до себе, але тут було більше, ніж проста повага: я вже був часткою їхнього існування. Ми жили одним життям, я б так сказав. І воїни дивляться на тебе, на те, як поводишся в будь-якій ситуації; як реагуєш на постійну небезпеку – чи це масовані обстріли ворога перед атакою, чи сама атака. Вони бачать, що ти завжди поруч, завжди з ними. Ти не шугаєшся під час найінтенсивнішого обстрілу, а підносиш патрони, допомагаєш пораненим, не ховаєшся десь окремо, хоч і священник. Для них ти – надія та якась незрима опора. Це зміцнювало й мене самого. Спочатку було страшно, що вб’ють, але щойно я молитовно – і беззастережно! – віддавав своє життя в руки Бога, Він прибирав усілякий страх і боягузтво. Я більше не думав, що зі мною може щось статися, не накручував різних припущень. І я знаю, що це Бог зробив мене таким, однак воїни дивилися на свого капелана як на героя. Словом, я відмовився їхати.

– Ні, – кажу, – хлопці, я залишаюся з вами.

Тож медик сам вирізав уламок, змастив йодом рани на стегні та плечі й наклав пластир. І все зажило. У шаленому ритмі боїв, коли довкола сіється смерть, коли поряд гинуть твої товариші, часом забуваєш про власні рани. Я не відразу помітив, коли вони затягнулися.

Отже, закінчувалася друга ротація. Ось уже й десантники змінилися, а Олегові поки що жодних повідомлень про його заміну не було і, схоже, не передбачено. Та він сам випробував, як важко дістатися сюди, тому надією себе надто не тішив. Якщо навіть хтось і знайдеться, щоб змінити його, це буде нескоро. Тож помолився капелан Марінченко:

– Господи, нехай на все буде воля Твоя!

І почав поволі готувати себе до третьої ротації. Уже і з бійцями, що прибули на зміну, налагодив контакт: засвідчив їм про Бога, молився разом з ними та з кожним окремо. І коли вже нічого не чекав, на зв’язок раптом вийшов Ігор Шторм:

– Олеже, завтра до тебе приїде Сашко. Він із харизматичної церкви. Готуйся до від’їзду.

Коротко і ясно. Як завжди.

Наступного дня по Олега прибув БТР.

Капелан розповідає:

– Виїхати з аеропорту в Піски не так просто. Там є відтинок дороги (метрів сто), який добре прострілюють, його так і називають – «дорога смерти». Його намагаються проскочити якнайшвидше. Це щоб в артилерії та снайпера було менше часу на приціл. Я коли вліз усередину, усе прикидав, де безпечніше сісти. Ближче до стрільця-навідника – там боєприпаси; якщо підіб’ють, відразу згорю. Біля двигуна – те саме буде. Сів посередині, навпроти люка. Набираємо хід. Усе швидше, швидше, швидкість уже така класна, значить, усе чудово! І тут – вибух...

Втрачаючи свідомість, устиг лише відчути, як БТР сіпнувся й зупинився. Скільки був непритомний, не знаю, можливо, хвилину чи трохи більше. Отямився. У голові передзвін, тілом мороз, перед очима кола. Двигун працює, у БТРі усе догори дриґом, стрілок сидить, не рухається. Водій теж без руху. Попереду лежить сумка з Біблією та каска, що злетіла з мене. Голова у крові. Помацав. Усвідомлюю, що то лише подряпина. Може, й глибока, але жити буду. Я розумію, що якби сидів під час вибуху трохи ліворуч або праворуч, то голову розрубало б навпіл, бо там і там сталеві прути, рама жорсткости.

Надів каску, узяв сумку, обережно вибрався з БТРа й зістрибнув на землю. Озирнувся. Зовсім поруч той паркан бетонний уздовж периметра аеропорту, про який мені казали десантники. Отже, за ним – сепари, і поки я по цей бік БТРа, вони мене не бачать. Ще добре те, що від паркану до колії – зарості високої трави. Проповз довкола машини й бачу, що вибухом відірвано колесо. Виходить, нам пощастило, що так потрапив снаряд. А може, ми на протитанкову міну наскочили.

Знову заліз у БТР подивитися, чи ще живі мої парубки. Розбуркав одного, потім іншого. Виявилися, обидва живі, тільки довго непритомні були. Вилізли за мною.

– Огляньте себе, – говорю. – Цілі?

– Начебто цілі, – відповідають.

– Тоді залазьте назад, шукайте радіостанцію. Потрібно доповісти, що нас підбили.

Дістали вони радіостанцію, автомати перевірили, дивляться на мене:

– Що робитимемо, капелане?

Бачу, розгубилися хлопці. Обом років по тридцять, але досвіду обмаль. Зелені ще.

– Хвильку, – кажу, – на пузо лягаймо й поповзом ось по цій траві. Інакше можуть помітити й обкладуть з мінометів або ще із чогось.

Відповзли на достатню відстань, можна вже й рачки рухатися. Сказав їм про це.

– Капелане, – шепочуть у відповідь, – далі тільки по колії БТРа, щоб на міну не нарватися.

– Ну от, отямилися, – зрадів я. – Сам же не зметикував. Даремно вирішив, що зелені.

Приблизно метрів за п’ятсот стали на ноги і, повністю не підводячись, на напівзігнених просунулися ще на стільки ж. Тут хлопці зв’язалися з аеропортом і доповіли, що сталося. «Надсилаємо дві коробочки, – чується у відповідь. – Чекайте». Дві коробочки – це два БТРи. Отже, один для нас, а інший – забрати той підбитий. Його можна відремонтувати, а техніка для нас на вагу самі знаєте чого.

Приблизно за пів години нам кажуть, що обидві машини заблукали десь в аеропорту, тож треба вибиратися самотужки. Ми йдемо пішки, уже біля кордону аеропорту, і тут нове повідомлення: «Хлопці, на кордоні “Правий сектор” охороняє вихід з аеропорту й гатить по всіх, хто туди наближається. Ми повідомили їм про вас, але якісь негаразди зі зв’язком. Тож будьте обережні».

Хм, будьте обережні... Сказати легко, а де й коли її проявити, обережність оцю? Хай там як, та ми змогли вийти за межу аеропорту. Однак до Пісок залишається трохи більше як кілометр. І тут до нас мчить мотоцикл із причепом! Розвертається поряд, і я бачу, що це... Павло! Той самий розвідник, з яким я спілкувався в ангарі біля багаття.

– Стрибайте швидко! – кричить. – Алюр три хрести!

Я сідаю позаду нього, стрілець із водієм стрибають у причеп, і за кілька хвилин він привіз нас до свого підрозділу. Просто диво за дивом відбувається, втім, я це усвідомив, тільки коли ми опинилися нехай і не в цілковитій, та все ж таки в безпеці. Піски від початку війни під постійними обстрілами. Тут я розлучився зі своїм екіпажем: їх відвезли до частини, а мене Павло розмістив у шкільному кабінеті з медиком і двома капеланами, які готувалися до аеропорту. Я вперше за два тижні зняв бронежилет, усю форму й залишився в термобілизні. Ліг на справжнісіньке ліжко й не міг повірити, що все закінчилося, що довкола вже відносна тиша. Я ще довго здригався, пригадуючи все, що сталося. Не приховую, саме тепер, коли це все залишилося позаду, мене охопив тваринний страх. Уява послужливо малювала, що було і що з нами могло статися. Лише після молитви трохи заспокоївся. Прийшов Павло. Я запитав його, як він нас відшукав, якщо навіть спеціально надіслані БТРи заблукали й не знайшли нас.

Павло навіть не замислився над відповіддю.

– Та як?! – каже. – Ось саме завдяки цим блукачам і дізнався про тебе. Чую по рації, що ми, мовляв, заблукали й не можемо встановити, де капелан з екіпажем підбитого БТРа. Я відразу вуха нагострив, адже зрозуміло, про якого капелана мова, якщо ти там один. А їм у відповідь, що йдуть, мовляв, вони до кордону аеропорту, а там «Правий сектор» гасить усіх, хто лишень сунеться. Далі слухати не став, сів на мотоцикл і до вас. Добре, що вивчив цю територію вздовж і впоперек і знаю, де «Правий сектор» стереже кордон. А бійці Яроша – хлопці серйозні. У них миша не проскочить. Знаєш, капелане, це просто диво, що вони вас не підстрелили.

Про те, що не меншим дивом для нас була його поява, Павло не хотів здогадуватися. Я сказав йому про це.

– Не знаю, – кажу, – що з нами було б, якби ти не приїхав. Ні йти, ні повзти сил уже не було. По суті, це теж диво.

– Та ну, скажеш таке, – зніяковів він. Потім зізнався: – Пам’ятаєш, я обіцяв молитися? Отож цього разу я всю дорогу – і до вас, і назад, уже з вами, – молився, щоб Бог допоміг мені знайти й доправити вас цілими та неушкодженими. І ось... – Павло в якомусь щирому подиві розвів руками, голос його здригнувся. – Ти диви... Адже допоміг Господь! Так, Олеже? – Він уперше назвав мене на ім’я. – Сам не вірю. Виходить, почув мене Бог?

Його щирість зворушила мене до сліз. Розвідник, боєць відчайдушної хоробрости, як я вже не раз про нього чув, Павло, виявляється, покладався на Господа й тепер виразно побачив дію молитви. Принаймні мені так здалося.

І знову нам не дали договорити. Напевно, розвідники на фронті більше за інших бійців не належать собі, більше й частіше. Павла терміново викликали до штабу. Мабуть, чергове завдання.

З’явився він тільки наступного ранку і сяяв так, ніби отримав високу нагороду.

– Що, лист від дружини отримав? – цікавлюся. – Радісний такий.

– Та ні, капелане. Ми тобі сауну приготували, от і радію.

– Що-о?! Що приготували?

– Сауну. Натягали дров із місцевими хлопцями та вже затопили. А поки нагріється, ходімо, з моїми парубками поспілкуєшся. Потім попаришся в лазні.

Пішли до нього в підрозділ. Деяких я упізнав з тієї першої зустрічі, і це якось одразу налаштувало на дружню бесіду. Розповів їм про Бога, про своє служіння. Насамкінець усі підвелися, і я помолився за них.

– Тепер у лазню, – каже Павло.

Іду з ним, а в голові думка невесела так і крутиться: мовляв, чи до лазні тут? Звідси он навіть усе мирне населення виїхало, лише дехто з військових залишився. Бо ці Піски під постійним обстрілом із «Градів», мінометів. А якщо тільки роздягнуся і відразу почнеться стрілянина, то я що: голим цими Пісками бігатиму? Відмовитися? Ще чого: десантники подумають, що злякався. Ні, краще вже помитися. А якщо й накриє, то чистеньким поховають. Зайвого обмивання не потрібно, а це буде великий плюс мені, бо з водою тут сутужно.

Словом, роздягнувся, форму акуратно склав, зверху телефон, щоб, якщо раптом зателефонує хто, під рукою був, – і на полицю. Парюсь і молюся, щоб не було обстрілу. А коли його немає, то припинив поспішати й так розніжився, що далі нікуди. Начебто так і треба. Неначебто мир.

Абсолютний спокій. Здається, навіть задрімав. І не відразу зрозумів, що за настирлива протяжна мелодія порушує моє довгоочікуване блаженство й звідки вона лине. Лише на п’ятому чи шостому повторі схопився як ошпарений: це ж телефон розривається. На дисплеї побачив, що це з аеропорту, з мого підрозділу. Схопив слухавку. На дроті командир:

– Капелане, твого змінника, Сашка, поранило. З «Рапіри» стріляли, дуже серйозне поранення. Його з іншими «трьохсотими» зараз відправлять у Піски БТРом. Зустрінеш їх, проведеш потім у госпіталь, якщо що. Усе зрозумів?

Поясню, «Рапіра» – це гладкоствольна протитанкова гармата, що стріляє довгим таким виливанцем, який навиліт пробиває будь-який броньовий захист, будь-яку бетонну стіну, вражаючи купою уламків усе, що на протилежному боці.

– Зрозумів, – відповідаю. Швидко одягнувся, вийшов із лазні, у школі знайшов Павла. Уже знає про все.

– Зараз під’їдуть, – каже. – Вдало проскочили. Там іще десантники, у яких закінчилася ротація. А капелан Сашко їхати відмовився й залишився в аеропорту.

За якісь хвилину-дві під’їхав БТР і відразу повіз до шпиталю пораненого бійця з «Правого сектора».

– А що там із Сашком? – питаю в десантників. – Чому не поїхав?

За їхніми словами, його знайшли в бетонному завалі після того залпу «Рапіри». Увесь у крові, але живий. Один уламок завбільшки зі сливу потрапив у стегно й розірвав м’язи під шкірою; інший – з велику горошину – влучив під око, але не зачепив його. Лежачи під завалом, Сашко зумів зупинити кров, що хльоснула з рани. Зумів завдяки медпідготовці, яку капелани обов’язково проходять перед відправленням на фронт. Адже зупинити кров пораненому – найнагальніша справа. Навіть якщо ти поранений сам. Шістдесят п’ять відсотків воїнів гине на війні від несмертельних поранень. Що таке несмертельне поранення? Це втрата крови. Людина не втратить свідомости, навіть коли відірвало ногу, якщо протягом перших сорока п’яти секунд зможе зафіксувати джгут на поранену кінцівку й затягнути пахвинну ділянку – так вона зупинить кров і житиме. Зараз за натовською методикою це робити дуже просто і швидко. Сашко блискуче впорався із цим і поки що відмовився їхати.

Не минула ця атака й без жертв: одного десантника й одного зовсім молодого бійця із «Правого сектора» удар «Рапіри» розірвав буквально на шматки. Я добре знав цього хлопчину та якось розмовляв із ним про Бога. Це взагалі була не бесіда, а справжня дискусія, оскільки він, на відміну від інших бійців, відкрито й навіть з якимось викликом заявляв, що не вірить у Бога, і хоч який би вірш з Біблії або приклад із життя я наводив на доказ Його існування, хлопчина наполегливо торочив: «Я не вірю в Ісуса Христа, бо поклоняюся язичницьким богам». І перераховував, яким саме: Перуну, Лелю, Коляді тощо. «Дуже шкода, що ти не віриш», – тільки й міг я сказати йому на завершення тієї розмови.

Як я дізнався пізніше, Сашко також благовістив йому про Бога, але результат той самий. Так і стояв на своєму хлопчина. Не можу сказати, чого в ньому було більше: упертости в бажанні відрізнятися від інших чи фанатизму в поклонінні ідолам. Але хоробрости був надзвичайної. Сміливий був боєць.

Виїзд з аеропорту

Десантників, які підлягали ротації, вивозили з Пісок увечері трьома БТРами. Командир розподілив бійців у машини так, щоб у кожній був капелан. (Окрім Олега, там чергували ще два служителі, які чекали на участь у бойових діях.) І командир, і бійці були тієї думки, що виїхати з Пісок без капелана дорівнювало смерті. Десантники так і заявили:

– Дайте в кожну машину по капелану. Нам буде спокійніше.

І всі щасливо дісталися Краматорська. Так закінчилися дві перші ротації Олега.

«Усе! Більше не поїду. Навоювався вдосталь», – переконував себе Олег аж до Києва. І перші мирні дні начебто відповідали йому прихильністю: нарешті вдома, сходив на зібрання в церкву, поїхав на зустріч місіонерів, де були й ті, хто посилав його на служіння в аеропорт. Ось якраз там і побачив його Льоня Кравець, давній знайомий і, можна сказати, друг. Льоня – колишній наркоман, затятий картяр (шулер, якщо бути точним), який двадцять років відсидів у в’язниці – навернувся до Господа, бувши ще зеком, і став Його відданим служителем. З ним Олег неодноразово бував у місіонерських поїздках Україною. А оскільки Льоня родом з Донецької области, то перше запитання Олега:

– Льоню, поїдеш в аеропорт?

– Поїду, – просто відповів Льоня. І начебто навіть охоче, ніби тільки й чекав цього. – Чесно кажучи, набридло спокійне життя, – скорчив він кислу гримасу і ще раз підтвердив: – Поїду. Кажи, що робити?

– Ну гаразд. Я дам тобі список. Як підготуєшся, відразу ж і поїдемо.

«Поїдемо?!» Сказав – і схаменувся: забув, що їхати якраз і зарікся. «Ну гаразд, – думає Олег, – до Краматорська проведу його, а сам – назад».

Зайшли додому до Льоні, оголосили дружині про його рішення. Емма де стояла, там і присіла.

– Льонечко, адже там загинути можна, – тихо промовила.

– Можна, – погодився він. – Це діло нехитре: з таким самим успіхом загинути можна і тут. Під машину потрапив – і готовий. Або трамвай переїхав, то навіть надійніше. А один писар, кажуть, у канцелярії пером палець уколов і помер від зараження крови. Поїду я, Еммо. Поїду.

На цьому сімейне обговорення поїздки закінчилося, і за два дні вони вже у Краматорську спостерігали за підготовкою десантників. Те, що побачив Олег, спантеличило його. Хлопців виводили на кордон, нашвидкуруч проводили навчальну стрілянину, на цьому ставили крапку й відправляли на фронт. Одягнені хлопці були хто у що: чоботи, фуфайки, шапки – усіх ніби із села повисмикували, та й стрільба в них була нікудишньою.

– І це – десантники? – схопився за голову Олег. Як спецназівець він розумів, чим закінчиться їхній перший бій. – Вони ж автомат уперше в житті в руках тримають! Яка вже там прицільна стрільба?!

– Льоню, це буде кінець, – прошепотів Олег. – Цих хлопців переб’ють, як курчат. Вони йдуть на неминучу смерть.

Не кращим був настрій і в Леоніда.

– Бачу, – промимрив той. Потім трохи голосніше: – Олеже, може, Бог нас посилає до них, приречених, щоб востаннє вони почули про Христа. Я сьогодні вирушаю з ними.

І Олег розуміє, що поїде й він. Не може повернутися додому, як запланував, і лишитися осторонь. Щоправда, вийшло так, що першим до аеропорту поїхав Кравець, а двадцять дев’ятого грудня, тобто за два дні до Нового 2015 року, прибув туди й Олег. Його та ще одного капелана із харизматів одразу привезли до знайомого вже йому приміщення біля диспетчерської вежі. І знову він пробув на фронті два тижні. За цей час Льоня встиг отримати поранення, але підлікувався в Пісках і зумів повернутися у стрій.

Це про нього і про таких, як він, служителів розповідає Олег:

– Не мали ми ні досвіду, ні практики, як служити і благовістити в армії, а на війні й поготів, де, крім усього іншого, треба навчитися долати страх. Подолати так, щоб цей страх, властивий кожній людині, не переріс у сліпу ненависть. Задля цього Бог і підготував обраних братів благовістити Христове спасіння запеклим душею та серцем воїнам, здатним у певних умовах на злі справи. Не злічити всіх прикладів, як ці вісники своїми сміливими вчинками змушували бійців повірити, що їх надіслав їм Бог. Траплялося так, що одна коротка мить розкривала очі воїну на дива Божі, й за цю мить він проживав усе своє минуле життя. Ось прилітає та вибухає поруч із тобою граната; ти лежиш лежма, грудки землі сиплються на твою спину, і кожна здається тобі уламком. Скільки їх, цих уламків? Тисячі? Мільйони? Вони посічуть тебе, зроблять із твого тіла решето, і ти ще якийсь час чіплятимешся за життя. О, це незрівнянно болісніше, ніж бути вбитим одразу («Не таке вже й діряве бездонне відро», – зауважив ще автор знаменитого Дантового пекла).

І раптом розумієш, що кожен уламок – у руках Божих. З усього пекельного виверження тебе не торкнувся жоден; Бог запобіг неминучій, здавалося б, твоїй смерті, хай то вибух гранати, залп «Града» чи надточна бомба. Тоді й приходить розуміння Божого керівництва, і ти слізно дякуєш Господу за Його велику милість. І відчуваєш, як якесь невимовне блаженство огортає тебе з ніг до голови. Цим відлунням Божої слави наповнюється кожна клітина твого єства; слави та всеосяжної Господньої милости. І це... неймовірно!

Якщо хтось скаже, що так не буває, хочу запевнити: буває. Свідчень миттєвого навернення до Господа після такого «струсу» на моїй пам’яті було більш ніж достатньо. І щоразу я бачив у цьому славу Божу. Неймовірно, але в тих жорстоких боях за два тижні (від ночі до ранку і знову до ночі) в нашому підрозділі було лише два трупи й одне тяжке поранення. Інші поранення були здебільшого уламкові. За два тижні? Хтось знову ж таки не повірить, але саме так було. Там, у тій бійні в аеропорту, зі мною був іще один капелан із баптистів, мій тезка, і він неодноразово показував приклад мужности. Навколо від вибухів розлітаються шматки бетону, перетворюючись на порох, а Олег встигає і поранених перев’язувати, і патрони бійцям підносити. І тут постає проблема: щоб із паперових упаковок зарядити магазин, патрони треба пересипати в ящик, а їх там накриває бетонна крихта, і в бійця починає клинити автомат. Клинить так, що патрон уже не вибити навіть шомполом, і автомат стає непридатним для бою. Отож Олег, надівши зимові рукавиці, чистить ці патрони від пилу, від талого снігу, від льоду.

Навіть коли вже йшло до розв’язки, і ми змушені залишити старий, майже повністю зруйнований термінал (занадто нерівними були сили захисників аеропорту й сепарів, що його обстрілювали за підтримки російської армії. – Прим. автора), Господь не припиняв являти нам Свою милість. Відстань до нового термінала, де ми розраховували сховатися разом із пораненими, була метрів двадцять п’ять, але які це були метри! Цю зону обстрілювали з усіх видів зброї: від автоматів і гранатометів до мінометів і танків. Наш підрозділ зазнавав втрат: щодня уламкові, кульові поранення, контузії, а тебе, капелана, дедалі меншає. І тебе вже не на все вистачає, бо треба постійно чергувати вздовж периметру, засікати і встигати відбивати атаки ворога.

Найстрашніше, коли танк прицільно б’є і влучає. На відміну від залпу «Градів», коли ти чуєш вихід міни й маєш п’ять-шість секунд, щоб десь сховатися (як у тому фільмі, добігти до канадського кордону), танк не дає тобі й секунди. Вихід і вибух стаються майже одномоментно: вжух-бух – і все! І немає часу навіть подумати про укриття. І в радіусі двадцяти п’яти метрів знищується все живе й неживе. Найлегше поранення, яке можна отримати від влучання снаряда в бетонну стіну, – контузія. Контузія до відшарування кірки мозку; така, що завдає неймовірних страждань і відразу ж потрібен укол, який знімає біль. І він зніме, але ти вже інвалід. Назавжди.

І ось у цій пекельній круговерті потрібно і самим вийти, і поранених винести в новий термінал. Розподілили так: четверо беруть одного пораненого й такими окремими групами пробиваються до укриття. А оскільки поранених у нашому підрозділі було близько двадцяти, довелося робити в тому шквальному вогні по чотири ходки туди й назад. Ми з Олегом у цей час перетирали патрони, передавали їх бійцям, які намагалися вогнем хоч якось прикривати тих, хто біжить, і вголос не припиняли молитися: «Господи, спаси нас! Господи, помилуй нас! Мене спаси, Господи! Збережи бійців, Господи!»

І всі це чули. І здавалося, що цьому страшному забігу кінця-краю не буде. Але остання четвірка з пораненим уже зникла в новому терміналі, і тоді вслід перебралися туди й ми разом із групою прикриття. Бійці самі не могли повірити в те, що сталося.

– Це якесь диво! – перезираючись, хитали вони головами. – Усі вибралися живенькі! Як у кіно. Слава Богу!

Треба було бачити, яка побожність з’явилася на їхніх обличчях. Тоді я розумів, що ось воно – Боже керівництво. Ще вчора ти не міг достукатися до чиїхось сердець, а сьогодні вони самі, без твого нагадування, славили Господа. Так, ти іноді розчаровуєшся, що людина не відразу після твого до неї слова приймає Христа як свого Спасителя, але будь певен, що посіяне зерно Євангелія впало на добрий ґрунт. Мине якийсь час – і проросте воно, заколоситься справжньою вірою. Для когось це може бути година, для когось – день, а комусь забракне цілого життя, і лише перед смертю покається людина. Покається, і Христос прийме її в небесні оселі.

Останнього дня оборони аеропорту заїхав до нас іще один капелан – молодий хлопчина із церкви харизматів, якого чомусь прозивали Сашко-пастух. Чи це був його позивний, чи просто прізвисько на прізвище – не знаю. Сашко міг би й не їхати сюди, бо всі вже розуміли, що останній бастіон приречений, але наполіг на своїй участі в бойових діях: мовляв, я що, відмахав сотні кілометрів тільки задля того, щоб відразу розвернутися й поїхати назад? Веселий, товариський, а головне, не з боязкого десятка, він одразу, як кажуть, припав до душі бійцям. Тим, хто бився з ворогом, знехтувавши всі страхи, зокрема й саму смерть, і кого недаремно назвали «кіборгами». (Наведу цитату з тексту, який опублікував у фейсбуці один із бойовиків: «Я, блін, не знаю, хто захищає Донецький аеропорт, але ми їх три місяці вибити не можемо. Намагалися штурмувати – нам таких вломили; ми відступили. Почали накривати “Градами” – вони пірнають у підземні колектори каналізації... Я не знаю, хто там сидить, але це не люди – це кіборги». – Прим. автора.)

За три дні Сашка було поранено: уламком від вибуху «Рапіри» йому перебило перенісся і все обличчя залило кров’ю. Воїнам, які несли його до БТРа, щоб евакуювати в Піски, він вірш за віршем цитував Євангеліє та закликав до віри в Бога.

– Мовчи, капелане, – умовляли вони його. – Не розмовляй, ти спливаєш кров’ю.

– Це нічого, це минеться, – не підкорявся Сашко вмовлянням. – Хлопці, я залишаюся тут, я серцем і в молитвах з вами. Вірте в Господа Ісуса Христа, покладайтеся на Нього в усьому.

Я думаю, що те свідчення було для них понад усе, бо поранені бійці зазвичай перебувають хто в розпачі, хто у смутку, а хто й у смертельному страху. А тут вони бачать – і чують! – капелана, який, сам у найважчому стані, не замовкаючи, свідчить їм про Бога!

Ось це все, що я зараз розповідаю, бачили і командири, і бійці, тому наявність капелана в їхніх лавах стала вже ніби оберегом. Для них він уже був як світло в тій темряві, у тій прірві, у якій вони перебували.

Тут Олег замовк. Потім підвівся, пройшовся кабінетом, у якому ми з ним розмовляли, і знову сів, чимось явно спантеличений. Або схвильований. Я розумів, що наше інтерв’ю добігає кінця, і припустив, що він згадав щось сумне чи навіть неприємне. Так воно і сталося.

Олег задумливо продовжив:

– Вважають, що нормальна людина не може звикнути до цих пекельних умов існування. Та загалом більшість людей, які не були на війні, упевнена в цьому. Але ж звикаєш до війни. Постійні ґвалт, обстріли, вибухи стають звичним явищем. До чого не можеш звикнути – то це до втрати товаришів, які тобі стали ближчими, ніж твої рідні. З ким пліч-о-пліч чинив опір ворогові, кому благовістив про Бога. Але він пішов, і в тебе, живого, залишається пам’ять про нього й надія на зустріч у вічності. Надія, бо ти встиг засвідчити йому про Христа, а він почув тебе. Почув, і все зрозумів, і визнав, і прийняв Його як свого Спасителя. Отже, і для нього приготовлено оселю в Небесного Батька. Їх у Нього багато, вистачить на всіх, хто увірував, що Ісус є Господь. Вони будуть там незалежно від часу покаяння. А гідний ти бути з Христом чи не гідний – вирішує Він, а не людина, хай навіть і наділена високою посадою в церкві.

Поясню, що маю тут на увазі. Нам якось не спадало на думку оцінювати, хто з нас більше зробив задля того, щоб вистояти в тій сутичці зі вселенським злом: той, хто з автоматом у руках, чи ти, який невпинно молився за нього й подавав йому патрони. У тій війні ми були з ним одне ціле, і кожен її епізод – чи то успішно відбита атака, чи, навпаки, провал в обороні – був наш, більше нічий.

Тепер дивіться, що виходить: перше запитання, яке я почув, повернувшись на цивілку (так ми називаємо мирне життя) після першої ротації, було: «Олеже, а ти брав до рук зброю?»

Ставили мені його й після закінчення бойових дій. Хай куди я приходив, скрізь насамперед питали саме про це. Розумієте? Людей цікавить не те, як там воюють наші брати, щохвилини, щомиті дивлячись у вічі смерті; не те, як ризикують своїм життям, захищаючи країну від ворога, і не те, скільки нас там уже полягло... А чи брав я до рук автомат. Хай простить Господь, але мені таке запитання здається... Гаразд, не конкретизуватиму, що мені здається. Той, хто цікавився, звичайно ж, не бачив у цьому нічого образливого, та мене, зізнаюся чесно, воно щоразу обурює.

Я мусив відповідати. І я відповідав. Говорив приблизно таке: «Чому тебе хвилює, чи брав я автомат? А як там нидіють наші захисники, не цікаво дізнатися? Що в них на душі, як узагалі життя в тому пеклі минає. Чому, зрештою, не спитаєш, як я спромігся вціліти в тому пеклі? Ти що, такий праведний, що хочеш викрити мене в гріху, якщо я брав зброю? Брав чи не брав – тобі моя відповідь по цимбалах, бо суті її ти однаково не розчуєш. Вона тобі як горох об стіну. А от узяв би та й поїхав туди, раз такий крутий, та спробував би проповідувати, скажімо, під час атаки чи хоча б перед нею... Отоді й побачили б, на що ти годний. Скажу одне: коли припече так, що станеш перед вибором, жити тобі чи померти, то все, що хочеш, візьмеш до рук, щоб вижити. І відразу забудеш про надумані цінності; вони годяться лише доти, доки лежиш удома на дивані, лускаєш насіння й дивишся на війну по телевізору. А там, на справжній війні, життя твоє покаже, наскільки воно тобі дороге. Умить прокинеться – і покаже. Там грань, що відокремлює життя від смерти, настільки виразна, що переоцінення цінностей просто неминуче».

Олег знову помовчав, похитав головою та сумно всміхнувся.

– Може, й не варто було б так реагувати, але мене іноді долає сумнів: а чи не станеться взагалі так, що в майбутньому хтось звинуватить нас у тому, що ми чинили опір? Навіщо, мовляв, воювати, чи не краще було б полюбовно порозумітися? Чи зрозуміють, що іншого виходу ми не мали? Інший – це рабом під владу сатани. Ніяким іншим словом ворога, що напав на нас, я не можу позначити.

Пригадую, як один капелан, який щойно приїхав в аеропорт, заявив мені:

– Олеже, я зброї до рук не візьму. Узагалі не доторкнуся.

– І правильно, – погоджуюсь я. – Говорити саме так і треба. Тільки зарікатися не варто. Не буду тебе засмучувати, але Бог Сам вирішить, брати тобі чи навіть не торкатися. Скоро побачиш і зрозумієш, що Він вирішив. Потім не забудь мені про це розповісти.

Минуло кілька днів. Зустрічаємося знову.

– Ну як ти? – питаю. – Звикаєш?

Він у добровільному загоні був, на самому кордоні аеропорту.

– Олеже, ти знаєш, я автомата не брав, але патрони воїнам чистив, стрічки подавав. – І трохи зніяковів: згадав, мабуть, свій зарік. – Інакше й не можна: бої такі, що...

– Тож і я про те саме, – підбадьорив його. – На все Господня воля.

– Вона скрізь Його, – погодився капелан. – Але тут – особливо...

Не знаю, як склалася його подальша доля. Знаю тільки, що він був поранений і виїхав раніше за мене. Точніше, його відразу вивезли до Краматорська...

– Ну от, тепер залишилося тільки розповісти про те, як завершилася моя друга ротація, – сказав Олег. – До речі, вона, як і перша, тривала понад тиждень. Вийшло так, що на заміну мені приїхав Андрій Полухін, якому я перед самим від’їздом з Льонею з Києва розповів про служіння капеланів в аеропорту. Він одразу загорівся цією ідеєю і сказав, що обов’язково доможеться відправлення на цю ділянку фронту. І домігся. – Олег усміхнувся. – Словом, у тому, що саме він приїхав на ротацію, є моя провина. Чи заслуга... Тут хто вже як на це дивиться. Андрійко ще зовсім молодий брат і рватись у таке пекло... прямо скажу, не кожному дано. Я просто дивуюся його стійкості, спокою та відданості Господу. А з якою гідністю він протримався до кінця – це взагалі окрема історія! Утім, я чув, що ви вже зустрілися з ним? (Я підтвердив, що зустрівся з ним і записав його свідчення. – Прим. автора.)

Тоді лише кілька слів про нього та про те, як я залишив аеропорт. Я вже розповідав, що бійці нашого підрозділу перебралися до нового термінала? Ну так, разом із пораненими. Тож туди привезли й Андрійка. Часу, як завжди, обмаль, і я, тільки-но привітавши його, відразу й попрощався і вже попрямував до одного з БТРів, як раптом чую командира. І в його голосі, зазвичай владному, якась розгубленість чи що.

– Стривай, Падре, маємо проблему. Не знаю, що робитимемо.

– А що таке?

– Та місця тобі не залишилося. Чи з пораненими я обрахувався, чи з десантурою промах вийшов. На одну людину більше вийшло, і всі вже завантажилися.

– Ні, то ні, – кажу. – Більше молитимемося за них. Нас тепер двоє з Андрійком.

– І то правда, – полегшено зітхнув командир. – Дякую, заспокоїв. Зрештою, я так і думав, що ти саме це й скажеш. Тоді я побіг. – І вже на ходу оглянувся: – Наступний виїзд за три доби.

Загалом залишився ще на три дні. А руйнація аеропорту, як і передбачав, відбувається з методичним прискоренням. Нічого не шкодують сепари: ні своїх людей, ні патронів і снарядів. І перевага в них багаторазова в усьому, і росіян хоч греблю гати (і затятих бандюганів, і солдатів армії; ніхто не вірить у брехню про слюсарів-шахтарів), а відрапортувати кремлю про захоплення об’єкта жодної можливости. Образливо, звичайно, всі обіцяні терміни давно спливли, а перемоги тю-тю. Ось і знахабніли зовсім, вирішили, мабуть, зітерти все на порох, зрівняти із землею. Рідко коли годину-другу вхопиш, щоб відпочити. Навіть уночі потрібне пильне око. І хоча турбот Андрій має не менше, ніж я (про це він нехай сам розкаже, так краще буде), але бачу, що він ніби в тіні перебуває.

Тому в ніч перед виїздом кажу йому:

– Андрійку, подивися: увесь аеропорт уже руйнується, зовсім скоро і від бетонних стін термінала нічого не лишиться. Напевно, загине багато наших хлопців, сам розумієш. Отож одному з нас треба завтра виїжджати. Залишатися удвох і, можливо, обом загинути, безглуздо. Ти ще молодий...

– Ні, командире, – не дав він мені договорити. – Я щойно приїхав, а ти вже й так ухопив зайвого. Словом, я залишаюся тут із хлопцями. Це не обговорюється.

– Нехай буде так, – погоджуюся. – Тоді здійснюй служіння, благовісти. Я їду. Ось тобі на згадку мій подарунок, – подав йому таку захисну штуку на липучці на пахвинну ділянку. – Я вже його не потребую, а тобі цілком може стати у пригоді.

Наступного вечора я залишив аеропорт. Це було із 17 на 18 січня. А в Києві вже дізнався, що стався підрив нового термінала, за ним іще один, і пішло-поїхало. Подумки я попрощався з Андрійком, але він вижив, хоч і був поранений. А сталося ось що: коли наші хлопці запросили артпідтримку, то один зі снарядів вибухнув поряд з нашими позиціями, і Андрія поранили два наші ж уламки: один із них прошив стегно, потрапивши якраз у те місце, де був щиток. Інший уламок потрапив у плече, і Андрія відправили на велику землю. Незабаром після його відправлення підірвали весь аеропорт, його останні бетонні стіни обвалилися, і всі бійці-кіборги, що залишалися там, загинули. Їх було понад сорок людей. Загалом оборона аеропорту тривала 242 (згодом уточнили, що 244) дні. Пам’ять його захисників очевидці цього побоїща вшанували словами: «Люди вистояли – не вистояв бетон». Свідчу, що так і було.

Ну а рани Андрія, на щастя, виявилися несмертельними. Один уламок витягли без операції, рану від другого зашили. Утім, повернутися в аеропорт він уже не встиг, хоча припускаю, що повернувся б, якби оборона ще якийсь час тривала.

– Дякую, командире, за твій подарунок, – сердечно сказав він мені під час зустрічі в Києві. – Якби не він, навряд чи довелося б розмовляти з тобою.

– От і супер, – щиро зрадів я. – Тепер і сім’ю можеш створити!

Передчуття

На цьому моя розмова з Олегом закінчилася. Залишалося тільки дізнатися про його плани на майбутнє, і я поставив це запитання. Перш ніж відповісти, Олег прискіпливо глянув на диктофон, що лежав на столі поруч із Біблією.

Я вимкнув. І залишив у пам’яті лише те, що треба було запам’ятати. Без чого розповідь про капелана Олега Марінченка була б неповною.

– Хотілося б, звичайно, мирного життя, та й сімейного. Якщо вже не щастя, то хоча б затишку, – сказав він. – Спокійно жити, ходити на зібрання, проповідувати Слово Боже й рідше згадувати жахіття тієї війни. Добре це було б, слів немає, та ось біда: не складається поки що ні те, ні інше. А все тому, що ніяк не вгамуються на тому боці. Через день і щодня влаштовують провокації з обстрілами нашої території. От і доводиться фронтовим капеланам їздити до бійців, які охороняють наші кордони, щоби підтримати їх духовно. І треба зауважити, що до вивчення Слова Божого відповідально підходять молоді воїни і на блокпостах, і на місцях постійної дислокації. А в тому, що найближчим часом може настати мир між нами й тими, хто під’юджує сепарів до цих провокацій, дуже сумніваюся. Достатньо раз подивитися «п’ятихвилинки ненависти», що ллються з екранів російського ТБ, щоб зрозуміти: народ росії готують до нової війни. Звідки беруться такі ненависники? Де їх знаходять?

Знаєте, послухаєш їх, і мимоволі спадають на згадку слова апостола Павла. Мені стільки разів доводилося їх повторювати, що вивчив напам’ять. Слухайте: «Їхня гортань – то гріб відкритий; своїми язиками кажуть неправду; отрута зміїна на їхніх губах. Їхні уста повні прокляття та гіркоти; їхні ноги швидкі, щоби проливати кров; на їхніх дорогах – руїни й нещастя, а шлях миру їм не відомий. Немає Божого страху перед їхніми очима!» (Рим. 3:13–18).

Яке передвістя на всі часи! Читаючи й перечитуючи ці слова апостола, я щоразу не можу позбутися думки, що Павло мав на увазі саме цих телеведучих. Як же не хочеться, щоб вони так само безкарно далі обдурювали власний народ, нацьковуючи його на тих, кого самі ж блюзнірсько називають «братами». І тоді я шукаю і знаходжу втіху у словах псалмоспівця (лише тепер Олег узяв Біблію, що лежала на столі, розгорнув і знайшов потрібну сторінку): «Нечестиві не встоять перед Твоїми очима. – Ти ненавидиш усіх злочинців і знищиш усіх, хто говорить неправду. Кровожерливою та підступною людиною гидує Господь. <...> Адже в їхніх устах немає правди. Їхнє серце – руїна; їхнє горло – відкрита могила, а своїм язиком вони підлещуються. Засуди їх, Боже, – нехай вони впадуть від власних задумів. Через їхні великі злочини відкинь їх, оскільки вони збунтувалися проти Тебе. А всі ті, котрі надіються на Тебе, будуть радіти. Вони співатимуть повіки, і Ти захищатимеш їх. Будуть Тобою хвалитися всі, котрі люблять Твоє Ім’я!» (Пс. 5:6–7, 10–12).

Олег відклав Біблію, усміхнувся і, примружившись, повторив у тиші кабінету:

– А всі ті, котрі надіються на Тебе, будуть радіти. Таке ось пророцтво. Добре б не помилитися в термінах його виконання. Тільки б дочекатися його.

Епілог

Двадцятого січня 2022 року у Львові відбувався захід, присвячений черговим роковинам битви за аеропорт Донецька; «АД» – так коротко й цілком обґрунтовано називали його самі захисники. На цю зустріч було запрошено і трьох знайомих нам капеланів: Андрія Полухіна, Леоніда Кравця та Олега Марінченка. Основну частину виступів, звичайно, було присвячено пам’яті полеглих героїв, які поклали життя за свою державу, захищаючи цю ділянку фронту, що стала легендарною. Але не обійшли й питання майбутнього країни, бо ситуація на кордоні з росією ставала дедалі напруженішою. І тут думки розділилися: одні вірили офіційним заявам російських політиків, мовляв, ніколи й нізащо росія не воюватиме з Україною; інші говорили, що війна неминуча й путін лише чекає на зручний момент, щоб її розв’язати. І навіть називали терміни: після завершення Олімпіади в Пекіні. На превеликий жаль, цей прогноз справдився. (Ну так, це тепер ми знаємо, хто мав рацію, а тоді багато хто пообік кордону жив надією, що не зовсім «з’їхав дах» у так званого президента росії, який за сумісництвом ще й «найгрізніший» нападник команди «Легенди хокею». Нагадаю тим, хто не в темі, що в кожному матчі путін «забивав» вісім-десять шайб (?!). Як примудрилися воротарі суперників пропустити стільки шайб від одного гравця за один матч – питання, під яке донині намагаються підтягнути наукову базу всі троє вчених росії, що ще лишаються на волі. Ну, що на волі, то це вже недогляд влади. Або ж недопрацювання. Але це все тимчасово, і, як свідчать останні події всередині країни, невдовзі все це виправлять.)

Що ж до Олега, то, як уже було сказано, він жодної хвилини не сумнівався у віроломстві російських загарбників і вважав напад на країну неминучою реальністю. Так він висловлювався під час того заходу, так говорив пізніше, перебуваючи в купе вагона поїзда, що прямував зі Львова до Києва. І ніби на доказ своєї правоти розповів Андрію з Леонідом (разом капелани приїхали до Львова, разом і поверталися), що вступив до Сил територіальної оборони ЗСУ.

– Нутром чую, що не дадуть нам спокою ці вояки, – сказав він тоді. – Бувши самі «рабами тління», вони не можуть стерпіти того, що поряд з ними живуть вільні люди. Це йде із часів нашого Майдану, коли російські снайпери відстрілювали нас, беззбройних демонстрантів на Хрещатику, і триватиме доти, доки їм не дадуть ради. І я знову вдягну військову форму тільки задля того, щоб прискорити це...

То була остання їхня зустріч. За місяць розпочалося повномасштабне вторгнення російських військ, до початку якого Олега було зараховано до 206-го батальйону особливої бригади територіальної оборони Збройних Сил України на посаду бойового медика й одночасно капелана. Уже на другий день війни його було тяжко поранено, але після двох місяців лікування він повернувся у стрій. Загинув Олег 18 серпня 2022 року в бою на Херсонщині.

Далі, дорогі друзі, я наведу витяг з відгуків на трагічну звістку про загибель капелана Олега Марінченка. І почну зі свідчення Андрія Полухіна, друга й бойового побратима Олега, який вважає його своїм наставником.

– З Архітектором (позивний Олега) ми познайомилися 2005 року в Києві. Тоді він був дияконом у церкві євангельських християн «Дім Небесного Архітектора». По суті, звідси й походить його позивний. Олег був напрочуд спокійною, розважливою людиною. Потрібно було дуже постаратися, щоб роздратувати його. І ще він був дуже скромний. Наприклад, під час обговорення кандидатур на нагородження за участь у боях за Донецький аеропорт він неодноразово відхиляв свою і називав когось, хто, на його думку, більше на це заслуговує. На самому початку великої війни він отримав тяжке поранення, але повернувся на фронт і до останньої своєї години присвятив себе порятунку воїнів. Загинув Олег на Херсонщині. Він надавав у бліндажі медичну допомогу трьом пораненим бійцям, коли несподівано почався обстріл ворожої артилерії й один зі снарядів розірвався просто біля входу. Олег собою закрив бійців від уламків, і вони вижили. Останнім його словом було «Амінь». Ось і все. У нього залишилися дружина, донька й онуки.

А ось як висловився про загибель капелана Олега Марінченка член Нацради з питань телебачення та радіомовлення 2015–2020 років Сергій Костинський, який воював з Олегом в одному підрозділі:

– На початку великої війни Олег отримав важке поранення й міг не повертатися в роту. Але розуміння обов’язку, почуття відповідальности перед братами, перед Богом не дозволили йому зробити такий вибір. Місяць тому він приїхав до нашого взводу і за цей час став одним із нас. Став найближчим другом. Наставником. Лікарем. Завдяки йому ми регулярно збиралися на спільну молитву. Перед кожним виходом на завдання ми обов’язково разом молилися. Олег рятував і духовно підтримував побратимів, за що його любили й цінували. Останнім його словом перед відходом у вічність було слово «Амінь». Він пішов з усмішкою на обличчі. Перед цим ми з ним спали в одному бліндажі після виснажливого нічного чергування. Потім, поділивши каву та хліб, довго говорили й молилися.

Капелан Артем свідчить:

– Олег – людина з великої букви. Добрий, чистий. Навіть я – той, хто бачив його разів п’ять за службу, – зміг це відразу помітити. Вважаю за честь, що формально Олег був командиром мого батальйону капеланів. Олег звільняв Херсонщину та загинув, прикривши собою поранених бійців від уламків. Слава, честь, шана та добра пам’ять нашому капелану!

І останнє свідчення, яке записав Роман Кулик, його товариш і брат у Христі.

– 25 лютого 2022 року Олега було поранено. Зважаючи на свій вік, він міг спокійно завершити на цьому служіння в армії. Але, тільки-но підлікувавшись, повернувся в роту й одразу став душею іншого взводу. Він був досвідченим психологом, людиною дивовижного внутрішнього спокою, професіоналом, який міг і вмів потішити, заспокоїти, підбадьорити. Інструктор з величезним бойовим досвідом, крутий фронтовий медик – Олег був одним з найкращих і надійних бійців нашої роти. Він загинув від прильоту міни на одну з найнеприступніших позицій, яку росіяни обстрілювали в ритмі нон-стоп і марно намагалися взяти штурмом. Більшість уламків він узяв на себе, прикривши собою поранених хлопців, яким надавав допомогу в бліндажі. Вони усі троє вижили.

Олег був глибоко віруючою, справжньою людиною. Він вірив у нашу праву справу і над усе ставив бажання захистити батьківщину та підтримувати своїх побратимів. Часто у своїх коротких проповідях він звертався до вірша з Євангелія від Івана: «Більшої любови ніхто не має за ту, коли хто душу свою кладе за друзів своїх». Тепер ми з повним правом можемо сказати, що саме це виконав наш Олег: поклав душу свою за друзів своїх.

Дорогі друзі! Цим віршем я хочу завершити свою коротку розповідь про Олега Марінченка, капелана та благословенного брата у Христі. І ось чому: уже прощаючись із ним у серпні 2019 року, я запитав, що було для нього найважчим за час його ротацій.

– Найважче, що може бути, – не роздумуючи, відповів він, – коли помирає твій друг, а ти не в змозі йому допомогти. Коли ловиш себе на думці, що краще б ти сам був на його мiсцi. Адже «більшої любови ніхто не має за ту, коли хто душу свою кладе за друзів своїх».