Передмова

Збірку оповідань Патриції Сент-Джон призначено юним читачам, аби навернути їх до щирої віри, допомогти краще пізнати Господа, щоб, захоплюючись Його Словом і ділами, вони могли відгукнутися на них своєю вірою та вчинками.

Події оповідань відбуваються в різних країнах і в різні століття. Це своєрідні притчі, які ілюструють вірші з Біблії. Тому в центрі кожної історії провідна біблійна думка. Наприкінці оповідання невеличка післямова – «Ключ», «Молитва» й «Поміркуй», які допоможуть читачам виокремити головну думку та підштовхнуть до глибоких міркувань.

У родинних читаннях і в недільних школах ці післямови можна замінити власними думками й молитвами. До того ж тут ідеться не про суху догматику.

Маємо надію, що читачі, вивчаючи біблійні рядки про Бога Отця, Ісуса Христа, Святого Духа, захоплюватимуться великою Господньою любов’ю та радітимуть щастю бути Його дітьми.

Тут знайдеш відповіді на такі запитання:

Хто такий Бог і який Він?

Як Він піклується про мене?

Чому у світі так багато страждань?

Чому Ісуса називають нашим Спасителем?

Чому християнами не народжуються?

Що відбувається, коли я чиню погано?

Хто такий Святий Дух?

Чи можу я дійсно пізнати Бога?

Цінність цієї збірки

• ДОПОМАГАЄ зрозуміти християнські доктрини.

• ЗАОХОЧУЄ самостійно пізнавати Бога.

• Зручний ресурс для ШКІЛЬНИХ ЗАНЯТЬ.

• Пречудові теми для СПІЛКУВАННЯ З ДІТЬМИ.

• ҐҐРУНТУЄТЬСЯ на Апостольському символі віри.

Апостольський символ віри

Вірую в Бога Отця Всемогутнього,
Творця неба і землі.

І в Ісуса Христа,
Його єдиного Сина, Господа нашого,
що був зачатий від Духа Святого,
народився від діви Марії,
що страждав за Понтія Пілата,
був розп’ятий, і помер, і був похований,
зійшов у ад. Третього дня воскрес із мертвих,
вознісся на небеса і сидить праворуч
Бога Отця Вседержителя,
звідки прийде судити живих і мертвих.

Вірую в Духа Святого,
святу Вселенську Церкву,
співпричастя святих, відпущення гріхів,
воскресіння плоті, вічне життя.
Амінь!

I

Я вірю в Бога

Біла хустинка

...Який любить мене, як батько
(див. Луки, 15:11–32)

Біля дороги, поряд з автобусною зупинкою, сидів чоловік, втупившись у вимощену бруківкою вулицю. Його неголене обличчя, опущені плечі та розбиті черевики привертали увагу людей на зупинці, однак чоловік, здавалося, не помічав спрямованих на нього здивованих поглядів: він думав про себе та своє життя.

Цей обірваний і голодний приплентач, що ночував під залізничним мостом, знову почувався маленьким хлопчиком, який колись мешкав у будиночку з червоної цегли на сусідній вулиці. Відтоді минуло майже двадцять років! Можливо, будинок уже знесли. Цікаво, а зозулині черевички там іще цвітуть? Просто дивно, наскільки добре він пам’ятає ті синьо-жовті квіточки та гойдалку, яку для нього змайстрував батько, а ще доріжку, на якій вчився кататися на велосипеді. Батьки кілька місяців заощаджували, перш ніж змогли придбати для нього велосипед.

Чоловік різко здригнувся: спогади були такими живими, що навіть відчував біль. Пам’ять перенесла його в інший час – на десятки років назад. Тоді він змінив свій старий велосипед на мотоцикл і почав дедалі рідше бувати вдома. Мав багато роботи й безліч друзів. Мама і тато здавалися йому старими й нудними, а в барах було так весело! Але... відверто кажучи, не хотілося згадувати ті роки, особливо той день, коли шалені борги змусили повернутися до рідної домівки.

Він зібрався попросити в батьків грошей, але, сидячи за обіднім столом, так і не наважився розпочати розмову про мету свого приходу! Тож знайшов простий вихід: він прекрасно знав, де вдома зберігають гроші, і, вибравши слушний момент, коли батьки вийшли в сад, прибрав до рук усі їхні заощадження.

То було востаннє, коли він бачив батьків: після скоєного не міг і не хотів повертатися додому. А незабаром подався за кордон.

Батьки нічого не знали про сина, про його довгі бурлакування, а ще про роки, проведені у в’язниці. Але він, страждаючи від безсоння у своїй камері, багато думав про них. Часом крутився на ліжку всю ніч, так і не стуливши очей, і коли промені місячного світла повзли по стіні, туга підступала до серця... Він так мріяв опинитися на свободі та знову зустрітися з батьком і матір’ю, якщо вони ще живі та захочуть його побачити!

Відбувши термін ув’язнення, він вийшов на волю і влаштувався на роботу. Але його душу безперестанно гриз неспокій: здавалося, якась сила владно кликала, тягла додому – щоразу, коли під час прогулянки бачив клумбу зозулиних черевичків, гойдалки, хлопчика на велосипеді чи будиночок із червоної цегли.

Чоловік не хотів повертатися додому без копійки в кишені, тому більшу частину шляху пройшов пішки. Можливо, дістався б і раніше, та за двадцять миль до рідного містечка його несподівано охопили сумніви. Чи має він право ось так, зненацька, заявитися до батьків? А чи зможуть вони впізнати в голодранці того хлопчика, якого колись любили і який не виправдав їхніх сподівань?

Чоловік купив собі трохи їжі й майже весь день просидів під деревом. Увечері він надіслав батькам лист – зовсім коротенький, але ж стільки страждань і мук довелося пережити, поки написав. Лист закінчувався такими словами:

«Я майже не маю надії, що ви захочете мене побачити... Що ж, вам вирішувати. Я чекатиму в кінці вулиці у вівторок рано-вранці. Якщо ви захочете, щоб я повернувся додому, вивісьте білу хустинку у вікні моєї спальні. Коли я побачу її там, то прийду; якщо ні – скажу "прощавай" старому будинку й подамся далі своєю дорогою».

Нарешті настав вівторок. Блудний син вирушив до призначеного місця. Ось вона, його стара вулиця! Тривалий час очікування раптом його виснажив. Тоді чоловік просто сів на землю та втупився поглядом у бруківку.

Треба наважитися. Не можна відкладати це до безкінечности. Зрештою, батьки могли переїхати. Якщо він не побачить у вікні хустки, то спершу розпитає сусідів, а вже потім полишить місто. Так чоловік переконував себе, не наважуючись навіть подумати, що батьки, живучи тут, просто не захочуть його побачити.

Чоловік насилу підвівся на ноги: після проведеної під мостом ночі все тіло ломило. Вулицю ще огортала світанкова імла. Здригаючись від холоду, чоловік повільно попрямував до старого платану, звідки будинок виднівся мов на долоні. Однак вирішив, що не погляне на нього, перш ніж підійде до дерева.

Хвилину чоловік стояв під розлогим гіллям платана, міцно зажмурившись. Нарешті зробив глибокий вдих і розплющив очі. Його погляд жадібно линув уперед.

Сонце вже зійшло над маленьким будиночком із червоної цегли. Однак, що це? Здавалося, ніби стіни розшиті білим оздобленням. Усі вікна були завішані простирадлами, наволочками, рушниками, скатертинами, хустинками та серветками. Білі муслінові фіранки тягнулися з горішнього вікна через увесь дах, немов сніг, сяючи в ранкових променях сонця.

Батьки зробили все, щоб уникнути випадкової помилки!

І син, побачивши сліпучо-білий осяяний будинок, високо задер голову, і радісний крик полегшення вирвався з його грудей. Зірвавшись з місця, він щодуху помчав вулицею туди, до навстіж розчахнутих дверей, додому...

Ключ. «Як батько любить дітей, так Господь виявляє милість до тих, котрі Його бояться» (Пс. 102:13).

«Нехай нечестивий залишить свою дорогу, а злочинець – свої задуми, і нехай навернуться до Господа, аби Він змилувався над ними, – до нашого Бога, бо Він щедрий на прощення!» (Іс. 55:7).

Молитва. Дякую Тобі, Отче, що Ти любиш мене більше, ніж земний батько, бо в Тобі джерело всілякої любови.

Дякую Тобі, що Твоя любов ніколи не полишає мене, навіть коли я відходжу від Тебе. І коли я згрішу, Ти все одно радієш моєму поверненню, приймаючи моє каяття. Ти з любов’ю прощаєш, навіть коли я на це й не заслуговую. Дякую Тобі за Твою невичерпну любов!

ПОМІРКУЙ. Чи відчуваєш, що Бог тебе любить? У чому ти бачиш прояв цієї любови?

Утрачений вітрильник

...Який мене створив і викупив
(Див. Буття, 1:26–31; 3)

Чимало вихідних Джон присвятив майструванню вітрильника. Корпус судна хлопчик вирізав зі шматка міцного дерева, добре вистругав і зачистив наждачним папером. Мама допомогла синові пошити вітрила, проте лише Джон знав, як потрібно спорядити й оснастити модель, адже сам придумав її. Вийшов надзвичайний вітрильник, а найпрекраснішим було те, що Джон створив його власноруч.

Готову роботу виставили у вітальні для огляду, і судно всім надзвичайно сподобалося. Особливе враження вітрильник справив на батька Джона.

– Я пишаюся тобою, синку, маєш золоті руки, – похвалив він. – Що далі майструватимеш?

Але Джон про це іще не думав. Поки достатньо й вітрильника.

Ясного весняного дня хлопчик узяв свій вітрильник і вирушив на річку, щоб випробувати його на воді. Місце вибрав пречудове: затишний піщаний пляж, прихований від сторонніх очей заростями очерету, де одного разу Джон побачив гніздо куріпки. Погода виявилася сприятливою для випробування судна – сонячна та вітряна.

Коли кораблик спустили на воду, легкий вітерець одразу ж наповнив його вітрила й виніс на бистрину, що вигравала мерехтінням і сліпила очі золотистим сяйвом. Джон навпочіпки сів біля самої води й на всю довжину відпустив мотузку, до якої прив’язав суденце. Хлопчик вирішив потім дістатися високого берега й побігти вздовж річки, слідкуючи за рухом вітрильника, проте спершу він захотів просто постояти тут і помилуватися власним творінням.

Джон настільки захопився, що навіть не почув за спиною голоси, тому здригнувся від несподіванки, коли трійко підлітків, набагато старших від нього, з’явилося із заростей очерету і примостилося поруч. Джон міцніше вчепився за мотузку – цих хлопців він не знав. Можливо, вони з однієї з барж, які вгору-вниз ходять по каналу…

– Дай-но і нам спробувати, – промовив найстарший.

– Добре, тільки на хвилинку, – відповів Джон. – Я саме збирався витягнути вітрильник на берег.

Джон занепокоївся, адже зовнішність хлопців видавала з них справжніх хуліганів. Старший із трійці нетерпляче вихопив мотузку з його рук і направив суденце круто до вітру, нахиливши на бік так, що вітрила майже занурилися у воду. Коли ж кораблик впритул наблизився до берега, Джон раптом відчув сильний поштовх у спину, а потім стрімголов полетів прямо в зарості очерету. Він гепнувся руками в болото, і бризки мулу влучили йому в обличчя. Випльовуючи багнюку, хлопчик насилу звівся на ноги і виявив, що незнайомці зникли з вітрильником. Лише поламаний очерет і неспокійне гілля плакучих верб нагадували про їхню присутність.

Джон вибрався на високий берег і озирнувся. Густий чагарник приховав викрадачів, і неможливо навіть вгадати, куди вони подалися. Та й що він міг зробити один проти трьох, навіть якби й наздогнав?

Джон у річці змив із себе багнюку й поплівся додому. Батьків він не застав: вони пішли в гості. Зателефонувати до поліції? Навряд чи на неї справить велике враження розповідь про викрадення іграшкового кораблика.

Дізнавшись про все, тато хлопчика вирішив знайти тих хуліганів, однак ніхто в усій околиці не бачив трьох незнайомих підлітків. За вечерею Джон не зронив ані слова, а вночі, лежачи в ліжку, довго й гірко плакав. Батько запропонував йому створити новий вітрильник, пообіцявши допомогти в роботі. Але ж це буде вже зовсім інший! То була його перша модель! Хіба він може її забути?

Минуло декілька тижнів. Джон разом із батьком змайстрував інший човен, і часто грав із новим суденцем на річці, але перший вітрильник не полишав його думок. Часом хлопчик довго не міг заснути, згадуючи блиск свіжопофарбованого корпусу та крутий вигин вітрил. Де він тепер?

Якось Джон вирушив у місто, аби придбати мамі подарунок до дня народження. Зробивши покупку, хлопчик вирішив повернутися додому найкоротшим шляхом – звивистими боковими вуличками. Йому подобалися маленькі крамнички та ятки, де торгували всілякою всячиною, і зараз він повільно їхав уздовж тротуару з цікавістю розглядаючи вітрини. І раптом... Джон зупинився, мов укопаний: посередині однієї з вітрин, поруч з якоюсь старою гітарою і латунним відерцем для вугілля був його вітрильник!

Притуливши до стіни велосипед, хлопчик кинувся у крамницю.

– Там, у вікні, мій вітрильник! – вимовив він, ледь стримуючи подих від хвилювання. – Я сам його зробив.

Господар крамнички, низенький зморшкуватий чоловік, глянув на хлопчика поверх окулярів.

– Помиляєшся, юначе, – відповів він, – цей вітрильник мій! Я купив його кілька тижнів тому в юних джентльменів і відразу ж виставив у вітрині.

– Але ж це я зробив! Прошу, поверніть його мені!

– Із задоволенням, але не раніше, ніж заплатиш повну вартість. Її зазначено на ціннику.

– Але я вже витратив усі свої гроші.

– Отже, тобі потрібно десь їх знайти.

Джон зрозумів, що сперечатися немає сенсу. Але ще не все втрачено. Він поспішив додому, де застав батька за роботою в саду.

– Тату, – закричав хлопчик, насилу переводячи подих, – позич мені п’ятдесят пенсів!

– Навіщо? – завбачливо поцікавився батько. – І як ти зможеш повернути мені ці гроші?

– Буду мити машину, косити газон, робити все, що захочеш, але я повинен дістати гроші! Мій човен... Якщо я поспішу, то встигну до зачинення крамниці.

Батько замислився, дивлячись на троянди, потім зітхнув і кивнув, указуючи на машину:

– Сідай! Крамниця незабаром зачиниться. І потім, якщо ти поїдеш із вітрильником на велосипеді, то сплутаєш усі снасті.

Старий продавець саме збирався зачиняти крамницю, коли вбіг Джон.

– Ось гроші, – випалив він. – Тепер дайте, будь ласка, мій вітрильник.

Господар усміхнувся.

– Із задоволенням продам тобі цей вітрильник, – і простягнув його хлопчикові.

Назад Джон із батьком їхали мовчки. Хлопчик не міг натішитися своїм скарбом. Лише коли машина зупинилася біля воріт будинку, він сказав:

– Знаєш, про що я думаю, тату? Цей вітрильник належить мені двічі. Спершу я його зробив, а потім викупив. Цікаво, правда ж?

– Дуже цікаво, – погодився батько. – Отже, його ще більше треба берегти.

Але Джон цих слів уже не почув: він летів до мами, щоб розповісти їй про диво.

Так і Бог створив нас для Себе, та ми збилися зі шляху, шукаючи у своєму житті лише вигоди й задоволення. Гріх і зречення Господа стали причиною того, що ми опинилися під владою лукавого. Але Бог через Ісуса Христа, Богочоловіка, Сам зійшов до нас, аби Своїм власним життям спокутувати наші гріхи. Так Господь «викупив» нас, і відтоді ми двічі Йому належимо.

Ключ. Слово «викупити» означає знову придбати те, що колись тобі вже належало. У книзі пророка Ісаї написано, що Господь, Який тебе створив, сказав: «Не бійся, бо Я тебе викупив, Я покликав ім’я твоє, Мій ти!» (Іс. 43:1).

Молитва. Господи, мій Батьку і Творцю, дякую Тобі, що Ти створив мене для Себе та полюбив мене ще до мого народження. Дякую, що Ти прийшов до мене в Ісусі та заплатив за мій гріх смертю Свого Сина. Допоможи мені повністю віддатися Тобі, бо я Твій двічі: Ти створив мене, а потім викупив.

ПОМІРКУЙ. Чому Бог продовжує піклуватися про людей, хоча протягом стількох віків вони відверталися від Нього?

Що утримує Бога від того, щоб дозволити людям самим опікуватися собою та перестати дбати про них, якщо вони залишили шлях Господа?

Зачинене вікно

...Який прибрав перегороду між Ним і нами
(Див. Ефесян, 2:12, 18)

Ханна ще ніколи в житті по-справжньому не хворіла, якщо не зважати на застуду, тому не могла зрозуміти, що з нею відбувається: звідкіля ця жахлива пирхота в горлі та слабкість? Коли за вечерею дівчинка відсунула від себе тарілку з квасолею і смаженою ковбасою, мама пильно подивилася на дочку:

– Якщо не помиляюся, це твоя улюблена страва, Ханно? Що трапилося?

– Нічого, – прошепотіла дівчинка. Раптом усе перед її очима закрутилося, і вона знесилено поклала голову на стіл.

– Ти захворіла, Ханно? – стривожений мамин голос долітав звідкись здалеку. – Зараз я помацаю твій лоб... Господи, ти ж уся палаєш! Негайно в ліжко!

Це була нескінченна ніч. Ханна то засинала, то знову прокидалася, палаючи через високу температуру і тремтячи від лихоманки. Щоразу, коли дівчинка поринала у сон, її починали мучити якісь дивні жахіття; отямившись, вона налякано кликала маму, яка ні на мить не відходила від ліжка донечки. Коли почало світати й за вікном почувся щебет птахів, Ханна прокинулася остаточно й запитала, що ж із нею відбувається.

– У тебе небезпечне запалення горла та висока температура, – відповіла мама. Її змучений вигляд свідчив, що за всю ніч вона ні на мить не стулила повік. – Тато телефонує до лікарні.

Незабаром з’явився лікар. Він оглянув Ханну й узяв із її горла мазок на аналіз. Лікар мав дуже стурбований вигляд. Закінчивши огляд, він довго щось обговорював із матусею, однак Ханна не могла розібрати жодного слова.

Час тягнувся невимовно повільно. Дівчинка часто впадала в забуття, а прокидаючись, просила пити і ледве тягла воду крихітними ковтками. Нарешті вона поринула у глибокий сон. Знову настала ніч, і мама постелила собі на підлозі, поруч із ліжком доньки. «Поки вона тут, усе добре, – вирішила Ханна, – але все-таки було б краще, якби горло не боліло».

Наступного ранку пролунав дзвінок. Тато підійшов до телефону. Дзвінок був із поліклініки: аналіз показав, що в Ханни дифтерія (інфекційна хвороба, яка зараз зустрічається досить рідко). Треба збиратися до лікарні: за півгодини «швидка» приїде.

– Мамо, ти поїдеш зі мною? – насилу вимовила Ханна, спрямувавши на неньку благальний погляд.

Жінка мала дуже засмучений і знесилений вигляд. Повагавшись, вона відповіла:

– Боюся, мені не дозволять залишитися поряд. Адже в тебе заразна хвороба, тому й забирають до лікарні. Але впевнена, що медсестри та нянечки добре про тебе дбатимуть. Сьогодні по обіді я тебе відвідаю.

Якби Ханна не почувалася настільки кепсько, то в лі-карні їй би сподобалося: у палаті були інші діти, а нянечки та медсестри дійсно напрочуд привітні. Але горло боліло як і раніше, а ще страшенно хотілося додому. Дівчинка тихо лежала на ліжку, ледве стримуючи сльози й не зводячи очей із дверей. Мама обіцяла прийти по обіді, тож Ханна чекала на неї понад усе на світі.

Незабаром нянечка підійшла до ліжка дівчинки і промовила:

– Ханно, твоя мама стоїть біля вікна, бачиш? Ні-ні, не підводься, просто помахай їй рукою та всміхнися.

– Але чому ви її не пускаєте? – дівчинка заплакала. – Будь ласка, пустіть її! Мені потрібно сказати їй щось... надзвичайно важливе.

– На жаль, сюди заходити не можна, – м’яко відповіла нянечка. – Ти ж знаєш, у нас лежать діти із заразними хворобами. Адже ти не хочеш, щоб і твоя мама занедужала? Якщо маєш для неї записку, то я передам.

Ханна захитала головою: записки не було. Те, що маму до неї не пустили, дівчинку настільки засмутило, що вона не могла говорити. Мама – турботлива, всемогутня мама, єдина людина, яка могла допомогти Ханні, – була тут і всім серцем линула до своєї доньки. Але все, що вони могли зробити, – це безпорадно дивитися одна на одну крізь шибку: нянечка навіть рішуче відмовилася відчинити вікно. Вони мужньо намагалися усміхатися, підбадьорити одна одну, аж поки мама, помахавши на прощання рукою, не відійшла від вікна. Ханна почувалася вкрай погано; вона вткнулася обличчям у подушку й заплакала: з’явилося відчуття, ніби мами немає й ніколи не було.

Повільно тягнулися дні за днями. Ханна почала потроху одужувати, й одного разу сталося диво. Того дня дівчинка сиділа біля вікна й, як завжди, чекала на маму. Жінка прийшла по обіді. І тут нянечка, наблизившись до вікна, широко його відчинила.

– Тепер ви можете вдосталь поспілкуватися, – дозволила вона.

Як вони розмовляли! За цілий тиждень у них назбиралося стільки новин, якими треба якнайшвидше поділитися! Вони невтомно розмовляли, поки сонце не сховалося за деревами, тоді нянечка наказала Ханні повертатися в ліжко.

Цієї ночі Ханна заснула так глибоко і солодко, як не спала давно. Вона знала, що відтепер їх із мамою ніщо не розділяє – віднині вікно завжди розчинятиметься навстіж.

Час спливав іще швидше. Стояла чудова погода, і дівчинці незабаром дозволили прогулюватися з мамою в лікарняному саду та грати з іншими дітьми. У просвіті огорожі було видно, як покривається квітами густий чагарник, а веселі ягнята жваво скачуть на галявині. І Ханна відчувала, що зовсім скоро вона повернеться додому.

І ось цей день настав. Дівчинка сиділа в палаті, снідала й пила какао, коли ввійшов лікар.

– Ну що ж, Ханно, – сказав він, – схоже, ти повністю одужала. Няню, зателефонуйте, будь ласка, її мамі та повідомте, що сьогодні дівчинку можна забрати додому.

І по обіді, замість того, щоб попрощатися з мамою біля воріт лікарні, дівчинка сіла в машину. Більше не буде ні зачинених вікон, ні розлук! Ханна поверталася додому.

Бог – джерело всього нашого життя, любови, спокою та щастя. Хай про що ми думаємо, справжню і вічну радість маємо тільки в Ньому. Але гріх звів перешкоду між Богом і нами, і ми не можемо прийти до Господа, поки цю перешкоду не знищено.

Господь Сам прийшов до нас в особі Ісуса, і Його смертю зруйнував стіну, що розділяла нас. Перепона зникла, коли Христос помер на хресті.

Відтоді шлях до Бога на небеса відкрито – відкрито для кожного, хто вірить, що Ісус – це шлях.

Ключ. «Ти даси мені пізнати дорогу життя, – у присутності Твоїй повнота радості; у Твоїй правиці розкошування повіки» (Пс. 16:11).

«Це ваші провини відділили вас від вашого Бога, і ваші гріхи закрили від вас Його обличчя так, що Він не чує» (Іс. 59:2).

Молитва. Господи, я знаю, що тільки Ти можеш зробити мене по-справжньому щасливим. Я знаю, що мій гріх звів перешкоду між нами, проте Ісус її знищив. Допоможи мені зрозуміти, що коли я вірю Йому, то ніщо не може нас розділити. Я готовий іти до Тебе будь-якої миті свого життя, удень і вночі.

Дякую Тобі й за те, що Ти приготував нам дім на небесах. Допоможи мені очиститися і приготуватися до того дня, коли Ти покличеш до Себе.

ПОМІРКУЙ. Чому Бог не став закривати очі на наш гріх, аби позбавити від страждань і смерти Свого любого Сина?

II

Я вірю в Божого Сина Iсуса Христа

Шейх Алі та його син

Ісус Христос — шлях, яким приходить Бог. Чому Христос прийшов до нас
(Див. Євреїв, 1:1–2; 2:9–18)

Арабський шейх Алі сидів за столом у своєму розкішному кабінеті. Це була простора кімната, вікна якої виходили в сад, де під кроною розлогої шовковиці квітували іриси й нарциси. Шейх був власником великого маєтку й цієї миті разом зі своїм секретарем перевіряв бухгалтерські книги та щоденні звіти, якими було завалено весь стіл. Здавалося, шейх із головою поринув у роботу. Але інколи він підводив від паперів голову і кидав погляд у сад: там маленький хлопчик намагався вилізти на шовковицю, чіпляючись за її криві сукуваті гілки. Хлопчик як хлопчик – чорнявий, чорноокий, у джинсах. Але то був Задик, єдиний спадкоємець шейха, світло його очей; батько не міг натішитися сином, тому робота цього ранку просувалася досить повільно.

Шейх Алі задумливо перегорнув сторінку відкидного календаря. Сьогодні ввечері він чекав важливих гостей, а дружини немає вдома – пішла до батьків на сімейне свято. Ну то нічого, у будинку повнісінько слуг.

Шейх натиснув кнопку електричного дзвінка, і до кімнати безшумно прослизнув посильний.

– Поклич Абдуллу та кухарку, – наказав господар, і за мить ті вже стояли в кабінеті.

Шейх наказав Абдуллі вирушити на базар і купити всі необхідні продукти, а кухарці – приготувати страви й сервірувати стіл для пишного бенкету. Вислухавши наказ господаря, слуги мовчки вклонилися і зникли.

Потім шейх зажадав до себе садівника, який одразу ж з’явився. Хазяїн велів зібрати найкращі фрукти і квіти, щоб прикрасити стіл. Щасливий садівник пішов виконувати наказ господаря: він любив збирати врожай у саду.

У шейха залишалося ще багато справ: треба розібрати пошту, призначити кілька зустрічей, порадитися з керівником будівельників щодо відновлення частини стіни, що обвалилася неподалік загороди для овець... Цілі гори всіляких справ чекали свого рішення, і дюжина слуг розійшлася з дорученнями господаря. А шейх за столом неквапливо потягував чорну каву і навіть пальцем ні разу не ворухнув: у цьому не було жодної необхідности.

Аж раптом із саду долинув пронизливий крик. Алі вискочив із-за столу й кинувся до вікна. Його син зірвався з шовковиці й тепер лежав на землі серед зім’ятих ірисів, голосно плачучи та кличучи на допомогу.

Переляканий батько не торкнувся до дзвінка, не послав за слугами. Він стрімголов кинувся вниз повз слуг. Ті від подиву пороззявляли роти, побачивши, як господар шалено промчав сходами, перестрибуючи через кілька сходинок, і полетів садовою доріжкою.

– Я тут, синку, я тут, – кричав Алі й, підбігши до хлопчика, підхопив його на руки, обережно підтримуючи вивихнуту ніжку. Забувши про свій дорогий костюм, він притиснув до грудей забруднене землею тіло дитини й поніс повз садівника, повз посильного, повз секретаря – до себе, у свою кімнату.

У Бога, нашого Творця, Отця і Спасителя, джерела всякого життя і любови, є багато слуг, які готові здійснити Його волю. Але коли Бог чує плач Своєї дитини, чиє життя потопає у гріху, Він не посилає ангела чи пророка, а з’являється Сам. Він втілився в людину та прийшов до нас як Ісус, Син Божий.

Апостол Павло заявив, що Бог у Христі примирив із Собою світ; а Ісус сказав, що хто знає Його, той знає Отця Його Небесного.

Ключ. «Благословіте Господа всі ангели Його, – ви могутні силою, котрі виконуєте слово Його... Благословіть Господа всі сили Його, які служать Йому і виконують Його волю!» (Пс. 103:20–21).

«Вогонь, град, сніг, туман, вітряні бурі, що виконуєте Його веління... Хай прославляють Господнє Ім’я…» (Пс. 148:8, 13).

«Багато разів і багатьма способами колись через пророків говорив Бог до наших батьків» (Євр. 1:1).

Молитва. О Господи, мій Батьку і Творцю, я хочу думати про Твою велич. Тобі підвладний увесь Всесвіт. Твої Ангели й посланці готові виконати будь-який Твій наказ.

Коли ж я згрішив, то загубив у гріху дане Тобою життя. А Ти прийшов до мене як Христос, і за це я щиро дякую. Ти полюбив мене і прийшов до мене. Ісус став такою ж дитиною, як і я, щоби бути подібним до мене й навернути до Господа.

Навчи мене любити Ісуса, бо в Ньому я знайду істинного Бога.

ПОМІРКУЙ. Про що свідчить той факт, що Бог Сам в особі Свого Сина прийшов до нас?

Невпізнаний гість

Бог, невпізнаний в Ісусі

(Див. Івана, 1:1–13)

Багато століть тому Англію захопив жорстокий морський народ – дани. Для країни настали важкі часи. Усюди, де тільки з’являлися данські кораблі зі страхітливою головою дракона на носі, на берег висипали ватаги морських розбійників у сталевих шоломах, починалися грабежі, вбивства, пожежі. Мирні жителі тікали хто куди, лише зачувши про наближення завойовників.

Мужній король Альфред спробував чинити ворогові опір на суші та на морі. Спершу йому щастило, проте натиск данів був настільки стрімким і потужним, що незабаром англійці зазнали нищівної поразки. Королю довелося тікати зі свого палацу й переховуватися в лісі, переодягнувшись бідним селянином. Ватажок загарбників призначив високу ціну за англійського правителя, тому лише деякі віддані споборники короля знали його таємницю.

Одним із таких був пастух, на ім’я Ульфрик. Він дуже любив свого короля й не зрадив би його ні за що на світі. Ульфрик надав королю Альфреду притулок у своїй хатині, проте, не надто довіряючи дружині – жінці доволі-таки балакучій, приховав від неї справжнє ім’я гостя.

Альфред був дуже засмучений. День у день він думав про втрачене королівство, намагаючись віднайти спосіб здолати ворога. Дружина пастуха роздратовано дивилася на цього сильного чоловіка, що сидів склавши руки та занурившись у гіркі роздуми. У хаті повно роботи, а він палець об палець не вдарить. І як тільки чоловік терпить цього неробу?

Господині й на думку не могло спасти, що перед нею – її король!

Одного разу, почекавши, коли Ульфрик вирушить на луки випасати худобу, жінка приступила до гостя.

– Підійди-но сюди, дорогий мій, – якомога привітніше мовила вона. – Скільки можна сидіти склавши руки? Навряд чи ти згодишся на якесь велике діло, та принаймні можеш приглянути за пиріжками, поки я сходжу по воду. Щойно вони зарум’яняться, переверни їх, а коли спечуться – зніми деко з вогнища, – повчала жінка.

…Альфред сидів біля печі у глибокій задумі. Можливо, йому марилися заграва лісової пожежі й жорстока битва, в якій він здобував перемогу. Якби ж він міг знову зібрати сили та розбити ворога!.. Якби міг зустрітися в бою з данськими командирами!..

Аж раптом важкий ляпас і потік гнівливих слів змусили Альфреда отямитися. Пахло горілим. На деку чорніли обвуглені пиріжки, а дружина пастуха від люті просто нестямилася.

– Ах ти, неробо! Недотепо! – кричала вона. – Навіть таку дрібницю не можна тобі довірити!..

– Перестань, припини, дружино! – почувся наляканий голос Ульфрика, який саме повернувся додому. Бачачи, що дружина і не думає заспокоюватися, він у відчаї вигукнув: – Притримай язика, жінко! Хіба ти не впізнаєш свого короля?!

Невідомо, чим закінчилася ця історія. Але ми добре знаємо, що Альфред був справедливим і мав шляхетну вдачу, тож, імовірно, шкодував про свою неуважність. Знаємо й те, що врешті-решт він зібрав своїх людей і розбив данів, після чого повернувся в палац і протягом багатьох років правив королівством, оточений загальною любов’ю та повагою. І до кінця своїх днів Альфред пам’ятав благодіяння, які вчинив для нього Ульфрик, і на знак подяки посвятив його в сан єпископа. Тож дружині колишнього пастуха, ідучи до палацу, доводилося схилятися в реверансі перед королем, якого колись вона не впізнала у вбранні волоцюги.

Ісус залишив славу небес і прийшов у світ як людське дитя, народившись у Віфлеємі. Про це ми можемо прочитати в Євангелії від Івана.

Лише деякі люди в образі Немовляти впізнали Бога. Господар гостинного двору зачинив перед Ним двері. Брати й сусіди вважали Його звичайним хлопчиком. Коли Ісус почав творити чудеса, Його сприймали просто за доброго чоловіка. І мало хто пізнав у Ньому Бога – пастухи й мудреці, праведний Семен і пророчиця Анна, батьки, учні, люди, з якими Він спілкувався та яких зціляв, а ще римський солдат біля хреста.

Ключ. «У світі Він був, і світ через Нього постав, але світ Його не пізнав. До своїх Він прийшов, та свої Його не прийняли» (Ів. 1:10–11).

Молитва. Господи, мій Батьку і Творцю, допоможи мені пізнати Тебе в Ісусі! Допоможи побачити славу Христа, коли я читаю Євангелія. Також навчи чути голос Бога, коли я читаю слова, які промовляв Ісус.

ПОМІРКУЙ. Бог прийшов у світ не так, як очікувала більшість людей: не як цар – в ореолі слави та осяяних шатах. А як ти уявляєш Його прихід?

Чи не здається тобі, що і зараз Бог приходить до нас різними шляхами, однак ми не впізнаємо Його?

Сліди на снігу

Для чого Ісус жив на землі?
(Див. 1 Петра, 2:21–25)

Дженет була в захваті від нового будинку в селі. Уперше вона з усією родиною вирушила поглянути на нього у квітні. Поки батько з братом Мартином досліджували гараж і майстерню, а мама – спальні та кухню, Дженет побігла в сад. За зеленою галявиною був квітник з чарівними альпійськими гірками, а ще далі пахли квітучі яблуні, притрушуючи пелюстками високу густу траву. Тут усе сімейство і знайшло Дженет двадцять хвилин по тому: вона щасливо розляглася на траві і мрійливо дивилася вгору, на яблуневий цвіт. Побачивши її, мама розсміялася:

– Хіба ти не хочеш поглянути на будинок, Джені? Ти ж не мешкатимеш у садку?!

– Так, я знаю, – відповіла Дженет, підводячись. – А можна мені оселитися в кімнаті, вікна якої виходять у сад?

– А я хочу зайняти мансарду під майстерню, – промовив Мартин.

– А можна мені влаштувати пташиний двір за садом? – приєднався й тато.

Звісно, кожен отримав бажане.

Тато розводив курей гарної породи – білих леггорнів, і діти із задоволенням збирали яйця. Батько йшов на роботу ще до світання й повертався десь о шостій вечора, тому вранці, перш ніж вирушити до школи, курей годував Мартин, а ввечері – Дженет, у якої заняття закінчувалися раніше. Дівчинка любила пробиратися до своїх вихованців через високу траву, що медово пахла конюшиною, а на пташиному подвір’ї вичікувала кілька хвилин, поки кури, збігаючись і товплячись, не обступали її з усіх боків.

«Навесні в них з’являться курчата, – подумала Дженет, – і я буду їх доглядати».

Настала осінь. Яблука в саду налилися стиглим рум’янцем, а скільки ягід зібрали Дженет із Мартином! Ліс, підступаючи до самого саду, палахкотить золотом і багрянцем. Але час минав; полетіли на південь ластівки; листя почало опадати, і діти, згрібаючи його докупи, вечорами палили багаття...

І ось однієї ночі, коли всі спали, випав сніг. Він падав і падав великими сніжинками безперестанно три ночі та два дні й укрив білою ковдрою всю землю аж до самого обрію. Кури забилися в курник, напиндючившись і неспокійно квокчачи, а малинівки злетілися до вікон будинку.

На третій день батько встав раніше й розчистив доріжку до воріт. Діти вирушили у школу по шосе. День був суботній, і вони вже передчували, як завтра вирушать кататися на санчатах.

Дженет повернулася близько четвертої. Вона йшла додому сама: у Мартина були справи. Дівчинка любила це сніжне безгоміння полів, і відбитки крихітних лапок на снігу, і сліди маленьких роздвоєних копит там, де ліс підступав до самої дороги. На заході небо сяяло золотистим передвечірнім світлом, а химерні блакитні тіні збиралися на засніженій рівнині. У будинку панувала тиша: мама кудись вийшла.

Дженет швидко переодяглася і, сунувши ноги у високі чоботи, підхопила миску з висівками, щоб віднести її курям.

«Бідолашні, вони, мабуть, зголодніли та скучили!» – думала дівчинка, поспіхом прямуючи через двір до саду. Перед засніженою галявиною вона зупинилася і здивовано озирнулась: як же дістатися протилежної сторони? Дівчинка була маленькою і тендітною для свого віку, а сніг стелився перед нею щільним нерушеним покровом. Її чобітки просто потонуть у ньому! Сонце сідало. Коли Мартин повернеться, буде вже зовсім темно, тож треба знайти якийсь вихід.

Дженет іще раз оглянула рівну снігову пелену. Що це, тіні? Або й справді ледве помітні сліди на снігу? Важко було щось розібрати у згуслих сутінках.

І тут вона згадала: Мартин годував курей вранці й повинен був пройти через галявину. Звичайно, відтоді сніг майже запорошив сліди, але ж спробувати можна! Дженет обережно поставила ногу в перший відбиток, і сніг подався лише ледь-ледь. Якщо вдасться дотягнутися від одного сліду до іншого, то вона зможе безперешкодно вибратися на протилежний бік.

Це дуже непросте завдання: у Мартина довгі ноги, і крокував він широко. І все-таки Дженет вдалося, балансуючи, витягаючи і ставлячи ногу слід у слід, перетнути галявину та запорошений снігом квітник і дістатися до саду. Тут було трохи легше, тому що можна триматися за гілля дерев.

Кури зустріли дівчинку радісним кудкудаканням. Вона розчистила невеликий клаптик землі, аби зголоднілі птахи могли підійти й узяти корм. Снігопад нарешті скінчився, і Дженет не поспішала залишати своїх вихованців. Нарешті вони наїлися та знову сховалися в курнику. Було так приємно чути їхнє мирне квоктання серед глибокої снігової тиші!

Зворотний шлях виявився набагато легшим, бо тепер сліди чітко виднілися, проте у Дженет сильно змерзли ноги. Світ, занурений у сірий морок, здавався похмурим і непривітним.

Діставшись до будинку, вона побачила широку смугу світла, що падала з вікна кухні, і зраділа: мама повернулася. Як буде добре, скинувши захололі чоботи, за чашкою гарячого чаю розповісти їй про свою пригоду!

Сліди привели її прямо до вхідних дверей, і Дженет, штовхнувши їх, опинилася в будинку, і його тепло й веселе світло пестливо огорнули змерзлу дівчинку.

– Це ти, Джені? – почувся мамин голос. – Швидше зачиняй двері, такий холод іде! Сідай біля комина, грійся, зараз ми питимемо чай!

Ключ. «Христос постраждав за нас, залишивши нам приклад, щоб ми йшли Його слідами» (1 Пет. 2:21).

Молитва. Господи, коли я читаю Євангеліє, то бачу сліди Ісуса, залишені Ним на землі, – знаки покори, любови, віри й духовної сили. Допоможи мені день у день іти по Його слідах і наслідувати Його приклад. Як часто я свавільно відхиляюся від Його шляху, проте сьогодні допоможи мені бути Його вір-
ним послідовником, жити і говорити так, як це робив Ісус у моєму віці. І наприкінці життя, Господи, приведи мене у Свій дім на небесах!

ПОМІРКУЙ. Для чого Ісус прожив 33 роки на землі? Для чого Він був спочатку маленьким хлопчиком, далі підмайстром у теслі, а потім мандрівником, який зазнавав го-
лод і втому та не мав даху над головою?

Що в земному житті Ісуса здається тобі найважливішим?

Як ти міг би у своєму житті наслідувати Його приклад?

Людина, яка була іншою

Життя і приклад Ісуса
(Див. Івана, 13:1–13)

Хочеш дізнатися, що трапилося в Китаї багато років тому, коли іноземцям іще дозволяли відвідувати цю країну?

Одного ранку розбитою сільською дорогою йшло двоє парубків. За спиною кожного висів рюкзак, щільно набитий книгами: то були Євангелія, Нові Завіти, Біблії... Молодики прямували до найближчого міста на базар, аби продати ці книги і при нагоді засвідчити місцевим жителям-ідолопоклонникам про живого Бога, Який дарує спасіння.

Дорога вилася серед зелених рисових полів. Години за дві парубки дісталися передмістя, і ось тут вони побачили безліч людей, які поспішали на базар. Ревли мули, тягнучи тяжкі вози із тюками з різним крамом. Друзі трохи розгубилися.

Молодший із них, Джеймс, сказав:

– Напевно, вони ніколи не бачили християн і не чули про Біблію.

– Цілком імовірно, – погодився Девід, його старший товариш, – тому й запропонуємо їм наші книги! Поглянь, вони, здається, звернули на нас увагу.

Справді! Коли двоє друзів підійшли до натовпу, усі, мов за командою, повернулися до них. Люди оточили парубків; лунав сміх, жарти, запитання – жоден із них не кинув на чужинців косого погляду. Книги були назахват. Хоча більшість селян і не вміла читати, проте майже кожен мав грамотних дітей або родичів. Книга вважалася річчю рідкісною та надзвичайно цінною, а тут їм пропонують придбати її майже задарма!

Девід і Джеймс ледве протиснулися крізь базарний натовп. То було тяжке видовище: жебраки просили милостиню, продавці їх відштовхували; усі навколо торгувалися, сперечалися, намагалися надурити одне одного та збагатитися за рахунок ближнього. Трохи віддалік парубки помітили розлоге дерево та й попрямували до нього. Улаштувавшись серед подорожніх, які неквапливо снідали в тіні, вони дістали з рюкзаків книги.

– Розкажіть, про що вони? – запитав один селянин. – Ми не вміємо читати.

Девід замислився: що ж їм розповісти? Чи зрозуміють вони слова про живого та люблячого Бога? Чи торкнеться це їхніх душ? Парубок поглянув на звернені до нього обличчя: одні були сумні й недалекі, в інших відчувалася жадібність і торгова хитрість... І Девід почав розповідати про Ісуса, про Того, Хто прийшов на землю, аби творити добро, про заповідь любити своїх ворогів, бо блаженні лагідні, і милостиві, і чисті серцем.

Люди з подивом слухали парубка, який зібрав навколо себе цілу юрбу, а той, надихнувшись, усе говорив і говорив.

Раптом його розповідь обірвав селянин, який енергійно пробивався крізь щільне коло слухачів.

– Я знаю того чоловіка, про якого ти розповідаєш, – усміхаючись, промовив він привселюдно. – Він живе в нашому селі. Їдьмо разом, я відвезу вас до нього.

Даремно Девід намагався пояснити, що Той, про Кого він розповідав, давним-давно полишив цю землю. Однак чоловік наполягав.

– Ні, ні, – заперечував він, – цей ваш друг не такий, як усі, іншого такого немає. Ходіть же зо мною! Переконаний, він дуже зрадіє, якщо ви так добре його знаєте. Ваш друг мешкає в сусідній долині.

Слова селянина зацікавили юних місіонерів, до того ж часу вони мали доволі, тож урешті-решт вирішили з ним піти. Узявши рюкзаки, друзі рушили в путь, доїдаючи дорогою свої сніданки. Десь за годину вони дісталися сусідньої долини, і перед ними вистелилося село – розкидані в безладді похилені хатини; свині борсаються в багнюці; уздовж вулиць гори сміття...

– Ваш друг живе там, – сказав селянин, відштовхнувши від себе хлопчика із запаленими від гною очима й тицьнувши пальцем в ошатну хатину. – Ото здивується він, коли вас побачить!

Однак Девід із Джеймсом уже й самі здогадалися, що той чоловік живе саме там. Навколо його хатини було прибрано, а подвір’я тішило зеленим газоном. Так, там усе інакше!

Чоловік, який вийшов із хатини, разюче відрізнявся від своїх односельців. Обличчя його не було ні жадібним, ні хитрим, воно виражало доброту і простоту серця. Хлопчик із запаленими очима тихенько прослизнув до дверей – і ніхто не прогнав його геть.

– Це твої друзі, – повідомив господареві селянин, який привів парубків. – Вони на базарі розповідали про тебе, тож я вирішив привести їх.

Джеймс простягнув провіднику монетку, і той зник, залишивши гостей наодинці з хазяїном. Парубки ніколи не зустрічали цього чоловіка раніше, проте в його обличчі вони вбачали щось дуже знайоме та рідне.

– Проходьте й сідайте, будь ласка, – привітно запросив він подорожніх. – Ви прийшли здалеку, і шкода, що не маю чим вас пригостити. Зараз я заварю чай.

За чаюванням розмова пожвавилася.

– Що ви робите тут, у цьому глухому краї? – запитав господар.

– Ми продаємо книги.

– І що розповідається у ваших книгах?

– Про Бога, нашого Творця, і про Його Сина, Ісуса Христа.

– Про Ісуса?! – чоловік скочив на ноги, і здалося, що його обличчя осяяло внутрішнє світло. – Невже це Той Самий Ісус?! Ви знаєте Його? Чи Той це Чоловік, Якого знаю я?

Він повернувся до скриньки, що стояла за його спиною, і дістав з неї стару, пошарпану книгу: то було Євангеліє від Марка.

– Ось книга, в якій ідеться про мого Ісуса, – сказав господар, з якоюсь особливою ніжністю вимовляючи це ім’я. – Багато років тому я придбав її на базарі й читав не відриваючись день і ніч. Ніколи в житті не доводилося мені зустрічати такої Людини. Мені так захотілося стати схожим на Нього, і я вирішив спробувати. Щодня я запитував себе: як Він учинив би на моєму місці та жив у моєму домі... Часом мені здається, нібито Він дійсно тут, у цій хатині, що Він обробляє зі мною землю, збирає врожай, ходить на базар... Невже ви говорите про Того Самого Ісуса?

Парубки пильно дивилися на господаря будинку, на його осяяне обличчя, освітлене Божою любов’ю.

– Так, це Той Самий Ісус, – відповів Джеймс. – Той Самий, бо Він – єдиний.

Цієї миті провідник раптом просунув голову у двері:

– То що, я все правильно зрозумів?! – переможно вигукнув він. – Хіба ж не про цього чоловіка ви розповідали на базарі?

– Саме так! – сказав Девід. – Чоловік, про Якого розповідали, – тут, Він з нами. Він дійсно живе в цьому будинку.

Чи доводилося тобі рано-вранці бачити поле жовтців, коли кольорові чашечки ще закриті? Чи бачив ти те поле за кілька годин по тому, коли кожна квітка, розкривши і повернувши золотисту голівку до сонця, відбиває його світло? І відбувається це без боротьби, без зусиль – лише тому, що квіти повертаються до світла. Так і ми, дивлячись на безгрішне, сповнене любови життя Ісуса й намагаючись бути схожими на Нього, поступово стаємо іншими, кращими й добрішими.

Ключ. «Ми ж усі з відкритим обличчям, мов у дзеркалі, оглядаємо Господню славу і перетворюємося в той самий образ від слави в славу, як від Господнього Духа» (2 Кор. 3:18).

Молитва. Господи, коли я читаю про Ісуса в Євангеліях, то думаю про Твого Сина й намагаюся бути схожим на Нього. Допоможи мені змінитися на краще і стати схожим на Нього!

ПОМІРКУЙ. Напиши на аркуші сім простих способів, як саме міг би наслідувати Ісуса, а також як показати членам своєї родини, що ти любиш їх. Спробуй здійснити свої наміри, почавши в понеділок із першого способу і додаючи по одному кожного наступного дня.

Коли вийде здійснити всі способи протягом тижня, спробуй так жити й надалі – і побачиш, як незабаром усе твоє життя дійсно зміниться.

Обручка і троянди

Ісус пожертвував Своїм життям
(Див. Римлян, 5:6–21)

Коли Френсіс народився, ніхто й не припускав, що з ним не все гаразд. Він просто був іще одним чудовим малюком. Усе було як у всіх, аж поки за кілька місяців батьки не захвилювалися. Чому син не повертає голівоньку, коли вони заходять до кімнати? Чому малюк ніколи не реагує, коли його старша сестричка грюкає дверима? Чому брязкальце зовсім його не розважає?

Зрештою, батьки відвідали лікаря, й дуже здивувалися, почувши погану новину: «Френсіс абсолютно глухий, і, швидше за все, ніколи не заговорить».

Спочатку батьки були приголомшені. Але журитися у присутності малого Френсіса неможливо. Він такий кумедний, розумний і допитливий. Його зачаровував навколишній світ. Хлопчик навчився розуміти слова, читаючи по губах, а також через мову жестів. Батьки також вивчили його знаки й дивні звуки.

Згодом Френсіса відправили до спеціалізованої школи для глухих дітей, і там він навчився всіх можливих способів комунікації. Його мама дивилася на нього й думала: «Чи можу я засмучуватися? Адже ніхто на світі, крім мене, не має такого чудового, світлого та щасливого хлопчика!»

Френсіс любив пташок і квіти, він годинами міг гуляти полями й лісами, але ніхто ніколи не розповідав йому про Бога, Який усе це створив. Аж якось до них приїхав у гості дядько та привіз Біблію з кольоровими малюнками. Хлопчик із чоловіком швидко порозумілися, й вечорами вони сиділи разом. За допомогою картинок, мови жестів і читання по губах Френсіс дізнався, що Бог прийшов до нас в Ісусі, а через пізнання Христа можна пізнати Господа. Хлопчика завжди цікавило, хто зробив так, аби зерно проростало, хто підказував ластівкам дорогу до гнізда, коли вони розліталися врізнобіч. Тому Френсіс дуже радів, що дізнався про Бога.

Переглянувши чимало малюнків, Френсіс більше зрозумів любов і доброту Ісуса Христа. Але одного вечора дядько перегорнув сторінку, і племінник побачив зображення Ісуса, Якого розіп’яли на хресті між двома іншими чоловіками, а довкола – великий натовп.

Френсіс не міг цього збагнути, він хотів плакати від гніву й розчарування. Але дядько, вирізавши з паперу два серця – біле й чорне – намагався допомогти хлопчикові зрозуміти, що Ісус, Чиє серце було чисте й безгрішне, помер за гріхи всіх людей, чиї серця були злі й темні.

Знову й знову Френсіс дивився на цей малюнок у книжці, однак не міг повністю його збагнути. Він знав, що одна людина може померти за іншу, і він указував на злодія, який помирав, та на Христа. Але як може одна людина вмерти за багатьох – за весь натовп біля хреста, за людей на сусідній вулиці? Він поводив пальцем по багатьох фігурах на малюнку й захитав головою.

Його дядько на хвилинку замислився. Він стягнув зі свого пальця золоту шлюбну обручку й поклав її на стіл. Потім вирушив у садок, де ще квітли пізні троянди, й зібрав букет зів’ялих квітів, чиї пелюстки зморщилися й ледве трималися. Чоловік сів за стіл і поклав одну пелюстку біля обручки.

– Що ти обереш? – жестами запитав чоловік.

Френсіс показав на золоту обручку.

Тоді дядько струсив кілька трояндових пелюсток на стіл і зібрав їх у купку.

– Що ти обереш? – знову спитав він мовою жестів.

Знову Френсіс указав на обручку.

Дядько продовжував: обтрушував змарнілі пелюстки з трояндових бутонів на стіл і збирав їх у більшу купку перед блискучою обручкою. Але навіть коли пелюсток було дуже багато, Френсіс без найменшого вагання вказував на обручку.

Раптом він зрозумів і дав знак дядькові зупинитися. Хлопчик відсунув убік пелюстки й обережно поклав обручку на хрест; потім він розсипав кілька пелюсток на натовп. Френсіс тепер знав, що, навіть коли б його дядько обірвав пелюстки з кожної квітки на світі, обручка все одно буде ціннішою. І також він зрозумів, що безгрішне, осяяне світлом життя Чоловіка, Котрий висів на хресті, було настільки дорогоцінним, що цієї ціни вистачило, щоб заплатити за гріхи всіх чоловіків, жінок і дітей на світі. Зі світлою усмішкою Френсіс поклав свою долоню на золоту обручку.

Ключ. «І так, як призначено людям один раз померти, а потім суд, так і Христос: один раз приніс Себе, аби понести гріхи багатьох» (Євр. 9:27–28).

Молитва. Дякую Тобі, Господи, що Твоє досконале й безгрішне життя стало чистою та невинною жертвою за грішників.

Дякую Тобі, що Ти приніс Свою любов у жертву за моє самолюбство і Свою чистоту – за мою гріховність.

Допоможи мені усвідомити сенс Твоєї смерти. Навчи мене так любити Тебе, як Ти любиш мене.

ПОМІРКУЙ. Що для тебе особисто означає смерть Ісуса?

III

Я вірю в Iсуса, Який заради спасіння світу й мене помер на хресті

Безпечне місце

Ісус помер, аби врятувати мене від вічної смерти
(Див. Римлян, 5:6–9)

Літо було в самому розпалі, й на фермі настало тимчасове затишшя: хліб уже зібрали і поклали у скирти, а пора збору фруктів іще не підійшла. Господар, розімлілий від полуденної спеки, стояв, спершись на ворота, й оглядав вижате поле. Урожай цього року видався на славу, та й на пташиній фермі справи йшли непогано.

У копиці сіна примостився Білл, найманий робітник. Він давно скінчив обідати і тепер відпочивав, курячи цигарку. До кінця перерви залишалося ще пів години, і хлопець насолоджувався прохолодою в тіні скирти. Запах сухої трави навіював дрімоту, очі Білла злипалися, і він не помітив, як занурився в солодке забуття.

Минуло лише кілька хвилин, аж раптом Білл отямився від дивного запаху. Потягло димом. Хлопець, скрикнувши від жаху, скочив на ноги: в обгорілій траві валявся недопалок, який став причиною нещастя. Полум’я вже охопило скирту і простягало свої ненажерливі язики до птахівника та будинку.

Білл злякався й вирішив терміново викликати пожежників! Сіно врятувати не вдасться – скирта вже перетворилася на вогненний стовп, але треба відвоювати птахівник і будинок.

Білл, як божевільний, увірвався в будинок і кинувся до телефону.

– Швидше приїжджайте! – крикнув він у слухавку. – Це за кілька кілометрів від головного шосе! – він кинув слухавку й побачив біля себе зблідлого фермера.

– Сіно згоріло, – коротко кинув господар. – Треба рятувати будинок і птахів. Відчиняйте всі ворота, що виходять на луг, і спрямуйте туди курей: далі вони самі знайдуть дорогу. Я водою зі шланга обіллю курник і стіну будинку.

Почалася жорстока війна з вогнем. Обличчя чоловіків укрила кіптява, брови обпалило. Дружина фермера, вивівши дітей у дальній кут садиби, виносила з дому найцінніші речі. Вона першою почула сирену пожежної машини.

Команді потрібен час, аби впоратися з вогнем. Скирта й сінник згоріли дощенту, але пташина ферма, будинок і корівник вдалося врятувати. Господиня привела дітей і знову занесла в будинок речі, після чого пригостила змучених пожежників чаєм. А Білл крадькома вислизнув з будинку, поки ніхто не запитав, з чого, власне, розпочалася пожежа.

Фермер пішов у курник, насипав корм, і птахи, підозріло квокчучи, почали повільно підходити. Господар ретельно перерахував усіх: однієї сім’ї бракувало – білої квочки з курчатами.

Куди вони могли подітися? Курчата ще зовсім маленькі – дев’ять жовтеньких пухнастих кульбабок. Він на власні очі бачив, як малюки бігли за квочкою в поле, до безпечного місця. Треба піти й пошукати.

У кам’яній стіні було три виходи, що вели в поля, і фермер рушив через головні ворота й повільно пішов, оглядаючи канави. Нічого не знайшовши, він попрямував до невеликого провулка, найближчого до згорілої стайні, і там різко зупинився, утупивши погляд у землю. Курка сиділа у щілині, звісивши голову набік, її пір’я було обпалене та знебарвлене димом. Вона була мертвою, хоча відкритий шлях до порятунку лежав просто перед нею. Чому ж вона ось так сіла й померла?

Фермер нахилився й підняв її, а з-під млявих крил випурхнули дев’ять пухнастих курчаток, живих і галасливих. Чоловік зібрав їх у коробку й поставив біля кухонної плити, щоб малі зігрілися.

Семирічний син фермера був вражений вчинком квочки й не міг змиритися з тим, що сталося.

– Адже вона могла спокійнісінько врятуватися, правда ж, тату? – повторював він знову і знову. – Думаю, що вони занадто маленькі, аби швидко бігати... Може, заблукали в диму? Може, побігли в інший бік? Вона знала, що найбезпечніше місце – у неї під крилами, так, тату? Напевне, тоді вона сіла на землю, скликала курчат, укрила їх собою – і померла рятуючи їх. Оце справжня мама!

– Боюся, мені не вистачить часу на те, щоб бути справжньою матір’ю, якщо всю цю ораву доведеться доглядати самотужки, – пробурчала дружина фермера. – Ніби в мене мало клопоту!

Але хлопчик схилив кучеряву голівку до коробки з курчатами і прошепотів:

– Вихід був відкритий. Квочка могла врятуватися, але її малюки загубилися б у диму. Бідолашні курчата! Я такий радий, що ви збіглися на поклик вашої мами, інакше б загинули! Нічого, малюки, тепер я заміню вам матусю.

Ісус був безгрішний і міг повернутися на небеса, щоб не страждати і не вмирати, але тоді Він повернувся б один. Наш гріх і надалі роз’єднував би нас із Богом, а життя без Нього означає цілковиту смерть. І тоді Ісус вирішив померти, щоб ми могли здобути вічне життя.

Ключ. «Ми пізнали любов з того, що Він поклав Свою душу за нас» (1 Ів. 3:16).

«...Живу вірою в Божого Сина, Який полюбив мене й віддав Себе за мене» (Гал. 2:20).

Молитва. Господи, вірю, що Ти так полюбив мене, що помер за мене, щоб я міг здобути вічне життя. Допоможи мені почути Твій поклик. Дякую Тобі, Ісусе, що Ти любиш мене й помер за мене.

ПОМІРКУЙ. Ісус дозволив замучити Себе до смерти заради нашого – твого! – спасіння. Чи можна сумніватися в Його любові?

Чи віриш ти, що жертва Ісуса допоможе тобі витерпіти страждання заради інших людей?

Заборонена стежинка

Спокутні страждання Ісуса
(Див. Ісаї, 53)

Джой мешкала в північній частині Лондона й рідко бувала за містом, тому новина, яку за сніданком повідомила мама, надзвичайно потішила.

– Міс Ферфакс, моя давня подруга, переїхала у власний будинок в Еппінг-Форесті. У суботу вона запрошує нас з тобою на чаювання. Навколо будинку чудовий сад. Ти зможеш його дослідити, поки ми з міс Ферфакс спілкуватимемося.

Субота видалася ясною і теплою. По обіді Джой із мамою сіли в машину, і незабаром місто залишилося позаду. Дорога вилася через букову алею. Гілля дерев змикалося у височині, утворюючи зелений тунель. Джой висунула голову з машини і вдихнула повітря:

– Я так хочу жити за містом, матусечко!

– Я також, – погодилася жінка. – Можливо, це вдасться, коли тато отримає підвищення. Поглянь, он будинок міс Ферфакс!

Джой, ледве кинувши погляд на господиню, чемно привіталася, бо її увагою цілком заволодів сад. Там бу-яли літні квіти, за ними ясніли зелені луки зі ставком, на який кидали довгі тіні плакучі верби. Її мама засміялася.

– Джой незабаром отямиться, – мовила жінка, – вона рідко потрапляє в таке село. Можна їй погуляти навколо, допоки ми приготуємо чай?

– Звичайно, – відповіла Міс Ферфакс. – Джой, бігай, де захочеш, але… не ступай на стежинку між лавровими кущами, бо… О! Ось і наша Тріксі! Ходи, Тріксі! Ну, не треба так стрибати! Вона дуже добра та ласкава, але занадто бурхливо виявляє свої емоції. Тріксі залюбки з тобою прогуляється, Джой. А коли чай буде готовий, ми повідомимо тобі дзвіночком.

Міс Ферфакс разом із матусею дівчинки зникли в будинку, а Джой і Тріксі вирушили до ставка. Вони весело провели пів години, досліджуючи все навколо, а потім пішли в садок. Джой зачаровано поглядала на стежинку, що вилася між лавровими кущами. Напевне, ця стежина приведе до яблуневого саду.

«Цікаво, чому міс Ферфакс не хотіла, щоб я туди пішла? – замислилася Джой. – Невже вирішила, що я їстиму її яблука? То я не буду, але мені справді цікаво! – Дівчинка трішки наблизилася й зупинилася. – Може, там заховано скарб або мешкає якесь особливе звірятко... Я просто дійду до повороту й роззирнуся навколо. Усе одно там далі нічого немає!»

Дівчинка обережно спустилася стежинкою. Тріксі загарчала. Джой визирнула з-за рогу: нічого страхітливого там не виднілося. Стежинка, як вона й припускала, вела до маленького яблуневого садка. Хіба ж може бути щось небезпечне або таємниче в саду? Дівчинка навшпиньки тихесенько підходила до дерев, а потім відбігала.

Тріксі знову загарчала, але Джой не звернула уваги.

«Тут взагалі нічого немає, – подумала дівчинка, стоячи під першим деревом і дивлячись угору. – Це таке гарне місце, тоді чому... О, допоможіть!»

Вона не помітила рою бджіл на яблуні. І коли її кучерява голівка майже торкнулася їх, бджоли зненацька здійнялися чорною хмарою та грізно задзижчали. Джой закричала й побігла, – а бджоли за нею. На щастя, Тріксі врятувала ситуацію. Собака мчала за дівчинкою, люто гавкаючи, – і бджоли розлетілися. Тільки одна, що летіла високо, переслідувала дівчинку, яка мчала через лаврові кущі й вискочила на галявину. Міс Ферфакс з мамою почули крик і підбігли до вікна.

– Жах! – вигукнула міс Ферфакс. – Це бджоли! Я ж попереджала, щоб не...

Однак мама не збиралася дослуховувати, які там слова міс Ферфакс сказала Джой. Вона побігла в сад назустріч наляканій донечці, над головою якої дзижчала навіжена бджола.

– Ховайся за моєю спиною, Джой, – крикнула вона доньці. – Швидше! Ховайся!

Джой метнулася за спину матері. Бджола тим часом ужалила жінку в руку. Потім перелетіла її плече та продовжувала дзижчати навколо Джой.

– Вона вжалить мене! – закричала дівчинка.

– Ні, цього вже не буде, – заспокоїла мама. – Усе скінчено. Нічого не бійся. Подивися на мою руку, там її укус. Бджоли жалять тільки раз. Тепер ти в цілковитій безпеці.

Джой втупилася на велику червону пляму, що на очах збільшувалася. Дівчинка тремтіла й ледь-ледь не плакала.

– Усе гаразд, Джой, – м’яко сказала мама. – Усе скінчено. Але наступного разу роби, як тобі кажуть.

Міс Ферфакс швидко витягнула жало й обробила мамину рану ліками.

Джой тихо-тихо сиділа за столом і пила чай, час від часу кидаючи погляд на червону припухлість на маминій руці. Вона мовчала. Лише пізно ввечері, коли ненька вкладала її спати, вона промовила:

– Пробач, мамусю. Я більше ніколи так не чинитиму. Це ж мене мали вжалити бджоли?

– Так, – усміхнулася мама. – Та все одно добре, що на твоєму місці опинилася я.

– Чому? – запитала Джой, висунувши голову з-під ковдри.

– Тому що я люблю тебе, – відповіла мама. – А тепер спи.

Коли Ісус на хресті сказав: «Звершилося!» (Ів. 19:30), Він начебто сказав: «Усе вже позаду. Я сплатив за ваш гріх, і тепер ви можете отримати прощення. Хто вірить у Мене, той більше не боятиметься смерти й покарання. Погляньте на рани Моїх рук – вони розкажуть про Мою велику любов до вас».

Ключ. «Він же був зранений за наші гріхи, був катований за наші провини. Завдяки перенесеному Ним стражданню, нам подаровано мир, – Його ранами ми оздоровлені!» (Іс. 53:5).

Молитва. Господи Ісусе, коли я думаю про всі Твої страждання, вдивляюся в рани на Твоїх руках, допоможи зрозуміти, наскільки сильно Ти мене полюбив. Також допоможи мені зненавидіти гріх, який змусив Тебе так страждати, бо це я мав страждати. Допоможи мені перемогти гріх і відвернутися від нього. Навчи мене, Ісусе, любити Тебе, тому що Ти сильно полюбив мене.

ПОМІРКУЙ. Ти можеш показати, що любиш Бога, коли проявляєш любов до інших. Які речі ти міг би зробити сьогодні, щоб допомогти людям?

Життя за життя

Смерть Ісуса і Його праведність, яку нам даровано
(Див. 2 Коринтян, 5:14–21)

Давним-давно в Іспанії жили брати-близнюки, Луїс і Себастьян. Їхній білий будиночок з пласким дахом стояв у горах, неподалік від стін містечка. Батьки хлопчиків померли, залишивши їм невелику спадщину, тому близнюки завжди мешкали в цьому будинку. Зовні дітлахи були настільки схожі один на одного, що ніхто в усьому місті не міг їх розрізнити, а ось вдачу вони мали різну.

Час минав, хлопці росли, і несхожість їхніх характерів робилася дедалі разючішою. Себастьян опанував гарне ремесло. Він був добрим, стриманим, працьовитим, і ніхто не міг сказати про нього жодного поганого слова. Натомість Луїс ріс ледарем. Крім розваг, він нічим не цікавився; щовечора пиячив, грав у карти і часто повертався додому лише на світанні.

Однієї ночі, коли повний місяць висвітлював стіни міста, Себастьян сидів біля вікна і вдивлявся в білу стрічку дороги, що вела до міських воріт. Луїса, як завжди, не було вдома. Дивне занепокоєння мучило Себастьяна. Раптом він побачив на дорозі постать, а потім почув тупіт. Себастьян кинувся до дверей.

Це був Луїс. При світлі лампи обличчя його здавалося смертельно блідим, а одяг був подертий і скривавлений. Він так тремтів, що ледве міг говорити.

– Себастьяне, сховай мене! – задихаючись, промовив Луїс. – Сховай! Вони біжать слідом, аби схопити мене. Інакше загину!

– Про що ти говориш? – запитав Себастьян, підбігаючи до вікна.

Дійсно, від міських воріт ринув натовп. Люди стрімко рухалися до їхнього будинку.

– Ми забагато випили, – промовив Луїс крізь сльози. – Потім билися. Я не хотів. Він упав і... помер. Себастьяне, сховай мене! Що ж робити?!

Але Себастьян уже знав, що треба робити. Він зняв із себе сорочку: не можна втрачати ані секунди.

– Одягни це, а мені дай свій одяг, – наказав він. – Швидше! Перестань тремтіти. Тепер тікай через задні двері в гори й не повертайся... Біжи, брате, біжи!

Ще трохи – і було б запізно. Крики й тупіт уже лунали на подвір’ї. За мить міська варта в супроводі розлюченого натовпу ввірвалася в будинок.

Себастьян, важко дихаючи, так і завмер посеред кімнати. Волосся його було скуйовджене, а одяг закривавлений. Вартові наділи на нього кайданки, а хлопець і не опирався. Він покірно вирушив до міської в’язниці.

Декілька днів по тому відбувся суд. Себастьяна за вбивство присудили до смертної кари. Майже всі мешканці міста зібралися в залі суду, щоб подивитися на злочинця. Суд закінчився, глядачі розійшлися по тавернах, обговорюючи подію та дивуючись:

– Який спокійний був засуджений! Він ані слова не зронив на свій захист, не просив зберегти йому життя, не виявив ані найменшого страху! «Ви бачили кров на моєму одязі. Мені немає виправдання», – ось усе, що він сказав!

– А де ж його брат? – запитували інші. – Чому його не було на суді? І на роботу сьогодні не прийшов. Невже так соромиться брата-злочинця, що залишив його в останню годину самого?

Ніхто не знав відповіді на ці питання. А за кілька днів Себастьяна стратили. Життя за життя!

Луїс багато тижнів переховувався в гірському селі. Він змінив міський одяг на селянський і найнявся до одного фермера на жнива. Спочатку хлопець не наважувався залишати своє житло. Щоночі йому снилося те жахливе вбивство і переслідування, тож неодноразово Луїс прокидався в холодному поту.

Але час минав, і з кожним днем він ставав дедалі врівноваженішим. Він гірко каявся у вбивстві товариша, а ще прагнув побачитися з братом.

«Може, вони вже припинили мене розшукувати? – думав він. – Наступного тижня, коли буде базар, я піду в місто і спробую поговорити із Себастьяном».

Луїс відростив бороду та загримував своє обличчя: тепер ніхто не зміг би його впізнати. Одягнений у селянський одяг, він приєднався до погоничів мулів і безперешкодно дістався міста. Поки базар був у розпалі, Луїс спробував дізнатися останні новини, а потім обережно повернув розмову на нещодавнє вбивство.

– Я чув, цей негідник утік, – сказав Луїс. – Його все ще шукають або вже знайшли?

– Навіщо? – співрозмовник здивовано поглянув на Луїса. – Того ж дня його схопили, за тиждень відбувся суд, а потім страта. Оце називається правосуддя! Утім, є одна дивна обставина: того ж дня його брат зник і більше не з’являвся. Кажуть...

Але що кажуть, так ніхто й не почув, адже Луїс видав відчайдушний крик і кинувся з майдану геть.

Сльози застилали йому очі, але він усе-таки дістався до будинку судді й майже силою увірвався всередину. Коли суддя вийшов на шум, Луїс впав до його ніг.

– Ви вбили невинного! – знову і знову повторював він, захлинаючись сльозами. – Це я, його брат, убивця! Карайте й мене, для чого тепер жити!

Суддя залишався незворушним:

– Закон говорить: життя за життя. Звідки ми могли знати, що твій брат не винний? Його одяг був у крові, і він відмовився від захисту. Тому справу закрито. Іди. Раджу тобі тримати язик за зубами і не влаштовувати гармидеру.

Коли Луїс, нічого навколо себе не бачачи, збирався піти, суддя раптом промовив:

– Стривай! То ти єдиний брат страченого?

– Так. Інших братів немає.

– Я маю для тебе лист. Засуджений написав його перед стратою і попросив передати тобі. Зараз принесу.

Луїс сидів у своєму старому будинку, де вони з братом провели стільки чудових років. Сльози з його очей невпинно текли. Сонце вже сховалося за обрій, коли Луїс нарешті розгорнув лист. Він був дуже коротким. Хлопець безперервно його перечитував, поки не стемніло і стало важко розбирати літери. Але то зайве – він уже знав лист напам’ять.

«Милий брате! Сьогодні вранці я помру. Помру добровільно, у твоїй скривавленій сорочці. Лише благаю тебе: живи в моєму чистому вбранні. Пам’ятай, що з тобою моя любов. Нехай благословить тебе Господь! Себастьян».

І Луїс зрозумів, що хотів сказати йому брат. Той нікчемний чоловік, який жив лише для себе, бився і вбивав, – помер у в’язниці. А чоловік, який любив, страждав і пожертвував собою, – має жити. Так повинно бути!

Довго сидів і розмірковував Луїс. А коли почало світати, хлопець підвівся, скинув брудні лахи, умився, одягнув чисте вбрання і вийшов назустріч новому дню. Так вчинив би Себастьян!

Ісус на хресті посів місце всіх грішників і помер, зодягнувшись у наш гріх. Тепер Він велить нам «одягнути» наш дух у нові одежі Його любови й милости. Коли Бог бачить, як ми це робимо, Він радіє за нас і більше не згадує про наші гріхи. Бо тоді Господь бачить Христа, Який живе всередині нас. Для всіх, хто приймає панування Ісуса у своєму житті, Бог відчиняє ворота Небес.

Ключ. «Того, Хто не знав гріха, Він зробив за нас гріхом, щоб ми в Ньому стали Божою праведністю» (2 Кор. 5:21).

«Отже, хто в Христі, той нове творіння; давнє минуло, – ось постало все нове» (2 Кор. 5:17).

Молитва. Дякую Тобі, Господи, що Ти взяв на Себе мій гріх і зодягнув мене у Свою праведність. Допоможи щодня славити доброту, чистоту і красу Господа нашого Ісуса Христа! Навчи мене краще розуміти Тебе. Навчи мене все сильніше любити Тебе.

ПОМІРКУЙ. Якими практичними справами ти можеш прославити доброту і любов Ісуса Христа?

IV

Я вірю в Ісуса Христа, Який переміг смерть Своїм воскресінням із мертвих

Шлях через потік

Перемога Христа над смертю — історія воскресіння
(Див. Матвія, 28:1–10; Івана, 20:1–23)

Третій день дощ лив як із відра. Маргарет, тривожно вдивляючись у темряву, відчувала, як зростає занепокоєння. Вона приїхала на машині сюди, у місто Фес, з північно-африканського узбережжя, щоб відвідати друзів. Але сьогодні ввечері їй зателефонували й повідомили, що матір занедужала. Тож завтра Маргарет спробує повернутися додому, та якщо дощ не вщухатиме, як-от тепер, головну дорогу затопить.

Коли вода в річці підіймалася, південні райони країни ставали відрізаними від північних на цілі тижні. Уночі дівчина прокидалася кілька разів, прислухаючись до шуму дощу. А вранці радіо підтвердило найгірші побоювання: шосе, що з’єднувало північ і південь, затоплено; автомобільне, автобусне та залізничне сполучення тимчасово перервано.

Маргарет ретельно вивчила мапу. Виявилося, існує інший шлях – дика, безлюдна дорога, яка вилася в гори; але й вона спускалася в долини, які теж могло затопити. Подруги радили почекати, та дівчина була збентежена, і погода могла ще погіршати.

Маргарет вирішила спробувати; урешті-решт завжди можна повернутися, якщо подальша поїздка виявиться неможливою. Проїхавши близько сорока хвилин дикою високогірною місцевістю, вона пошкодувала про своє рішення, бо пересувалася в густому тумані й майже нічого не бачила, крім скель праворуч. Маргарет їхала дуже повільно, коли почула гудок і побачила, що наближаються вогні іншої машини; автівки зупинилися навпроти на вузькій дорозі й відчинили вікна.

– Як там шлях попереду? – запитала Маргарет.

– Нічого доброго, – сказав водій французькою. – Річка розлилася біля підніжжя пагорба. Я повертаюся.

За ним рушили ще дві-три машини, але Маргарет не могла повернути назад, до вершини пагорба. Дорога попереду пірнала в туман, тож лишалося тільки під’їхати до краю потоку, там розвернутися і повернутися у Фес. Дуже обережно, безперервно сигналячи, дівчина дісталася підніжжя пагорба. Наближаючись, вона дедалі виразніше чула голоси, пронизливі дитячі крики – і зраділа, що знову опинилася серед людей. Усе село зібралося подивитися на забаву, стоячи біля краю розливу. Річка текла поперек дороги, сіра бурлива вода зникала в тумані. Жителі села вітали Маргарет вибухами сміху, а троє попросили підвезти їх до Феса. Але дівчина дуже хотіла додому. Вона вилізла з машини і стала на краю.

– Яка тут глибина? – запитала вона.

– Ніхто не знає, – закричали селяни, потішені, що вона говорить їхньою мовою. – Але дуже-дуже глибоко.

– Наскільки далеко розлилася річка? – знову запитала Маргарет.

– Ніхто не знає, але, без сумніву, дуже-дуже далеко. Це велика річка.

– Хтось перетинав її?

– Ні, ні, ніхто. Хто ж буде таким нерозумним? Ніхто не хоче тонути.

– Ну, тоді я піду подивлюся, – сміливо заявила Маргарет і, попри застереження й жах селян, зняла туфлі та панчохи, а потім замкнула машину.

Вона зробила кілька обережних кроків у потік, і вода захлюпотіла навколо стоп. Незважаючи на схвильовану метушню за спиною, дівчина продовжувала обережно ступати водою, пробуючи кожен крок, а її серце шалено калатало. Маргарет ішла, аж поки її не поглинув туман, а жителі села не заголосили, що вона потонула. Але вода досі крутилася лише навколо її стоп. Шлях здавався довгим і холодним, та коли Маргарет подивилася вперед, туман, здавалося, трохи розсіявся, і перед нею з’явилася дорога, що підіймалася до наступного гребеня. А рівень води так і не підвищився. За кілька хвилин дівчина вийшла на берег. Вона поверталася набагато швидше, й почула хвилювання на березі, перш ніж змогла щось розгледіти.

– От дурна жінка! – вигукували люди. – Її змив потік. Хіба ми її не попереджали?

Потім пролунав гучний крик, і жах змінився веселощами, коли мокра, брудна постать пробралася крізь туман. За час відсутности Маргарет під’їхало ще кілька автівок. Усі водії чекали, чим закінчиться експеримент дівчини. Радісно вітаючи Маргарет, водії запитали:

– Невже дійсно можна проїхати?

– Цілком, – відповіла Маргарет. – Вода всюди не вище моїх стоп. На тій стороні туман розсіюється, а дорога в’ється високо й далеко.

– Так-так! – відгукнувся водій вантажівки, який добре знав цю дорогу. – Якщо ми зуміємо перетнути її, то дістанемося шосе за розливом. Мадемуазель, коли будете готові, ми всі разом переправимося.

Так під схвальні крики натовпу валка автівок проїхала розливом. Бризки води летіли з-під коліс. Нарешті всі виїхали на дорогу, що вела вгору. На височині туман розсіявся, і бліде сонце пробилося крізь нього. На вершині пагорба Маргарет обернулася й завмерла від подиву. Сірий потік, якого вона так боялася, виблискував сріблом, а над омитими дощем горами вигиналася веселка.

Відомий учений Роджер Бекон якось сказав: «Люди бояться смерти так само, як діти бояться ввійти в темряву».

Жодна людина після смерти не повернулася до життя, щоб розповісти про свій досвід, – крім Однієї! Ісус. Він увійшов у смерть, і Його учні вирішили, що більше ніколи не побачать свого Вчителя. Але вони помилилися. За три дні Ісус повернувся, живий та воскреслий, і з’явився багатьом Своїм послідовникам. Він був єдиним, Хто пройшов крізь смерть, повернувся і розповів, що ті, хто любить Його та слідує за Ним, не повинні боятися. Завдяки смерти Ісуса ми маємо вічне життя.

Ключ. «Ісус їй сказав: Я є воскресіння і життя; хто вірить у Мене, – хоч і помре, буде жити. І кожний, хто живе й вірить у Мене, – не вмре повік. Чи віриш ти в це?» (Ів. 11:25–26).

«І був Я мертвий, а ось Я живий навіки-віків. Я маю ключі від смерті й від аду» (Об. 1:17–18).

Молитва. Господи, дякую Тобі, що Ти, пройшовши через смерть, повернувся і розповів нам, що не треба боятися. Я такий радий, що для тих, хто Тебе любить і довіряє Тобі, смерть – лише останній етап шляху додому. Дякую Тобі за радість тих, хто вже пішов до Тебе, і за те, що ми з ними знову зустрінемося.

ПОМІРКУЙ. Чи віриш ти, що Ісус дійсно воскрес? Що означає для тебе смерть? Як змінюється твоє ставлення до смерти, коли думаєш про воскресіння Ісуса?

Голос у темряві

Воскресіння та перше явлення Ісуса Своїм учням
(Див. Івана, 20:19–23)

—Ти впевнена, що повернешся додому одна, Рейчел? – запитала мама. – Я скажу Біллу, щоб він приїхав і зустрів тебе, якщо хочеш.

Рейчел рішуче захитала головою. Тато завжди забирав її дорогою з роботи, але того дня вони з мамою кудись збиралися. Рейчел хвилювалася про це кілька днів, бо коли вона вийде зі школи, уже сутенітиме, а їй була ненависною сама думка про той маленький провулок, через який пролягав шлях додому. Гілля дерев перепліталося над головою й вітряними вечорами видавало дивні, лячні звуки. А якщо Рейчел ще й затримається, уже геть стемніє.

Гіршим за те, щоб самою бігти цією доріжкою, було лиш одне – якщо Білл, молодший брат, прийде її забирати.

Цей хлопчик був невгамовним шибайголовою, тому завжди дражнив Рейчел, яка до нестями боялася павуків. Тож якщо Білл дізнається, що вона боїться ще й провулку, то буде справжньою халепою.

Цілісінький день думка про сутінковий провулок турбувала Рейчел і відволікала від уроків. А ще день, який почався так сонячно, тепер спохмурнів, небо затягло хмарами, зірвався вітер. О пів на четверту у класі ввімкнули світло, а з вулиці пролунав гуркіт грому.

– Ті, хто складатиме іспит з музики, будь ласка, затримайтеся на кілька хвилин після уроків.

Від цього оголошення серце Рейчел стиснулося. Вона ще більше затримається, бо була наприкінці списку. Уже майже стемніло. Інші діти поспішали додому, аби встигнути до зливи.

Коли Рейчел нарешті вийшла з будівлі, уже стемніло, ішов дощ і горіли вуличні ліхтарі. Навкруги багато людей, причин для хвилювання немає. Тільки вітер шаленів між закутками вулиць, жбурляючи краплі в обличчя, проте їй ввижався свист у верховітті над провулком.

І ось вона дісталася того місця, де мала звернути з дороги в тунель дерев. Удар грому налякав дівчинку, її охопив жах. Тепер навіть жарти Білла здалися б привітними. Вона була впевнена, що якісь потвори і злочинці чатують у цих тінях, щоб напасти на неї. Рейчел стояла нерухомо, намагаючись побороти свої страхи й не втекти. Це ж був найкоротший шлях.

А потім, перекриваючи завивання вітру та шум дощу, пролунав голос, що кликав її на ім’я: «Ти тут, Рейчел?» І вона впізнала цей голос. Дівчинка полегшено зітхнула, пірнула в тінь і кинулась в обійми батька.

– Спокійно, моя люба! – тато занепокоївся. – Що трапилося?

– Нічого, – прошепотіла Рейчел, усе ще тремтячи. – Я просто думала... Ну, я просто думала, що ти не прийдеш.

– Але ж я тут, – заспокоїв тато. – Ми з мамою повернулися додому раніше й побачили, що тебе немає. Я не в захваті від того, що ти одна повертатимешся в таку бурю, тому вирішив зустріти. Ходімо швидше додому!

І вони разом поспішили провулком. Рейчел майже не звертала уваги на завивання вітру, бо саме розповідала батькові про свої успіхи у школі. І вона зовсім забула про страшних істот, які чигали у верховітті, щоб накинутися на неї, тому що міцно тримала тата за руку.

Після смерти Ісуса Його учні прожили три жахливі дні. Вони ж не розлучалися з Христом протягом трьох років, і раптом опинилися на самоті. Можливо, їм теж загрожувала смерть. Хай там як, вони були впевнені, що більше ніколи не побачать Учителя, бо Той, Кому вони так вірили, зазнав (як їм здавалося) невдачі у Своїй місії та, зрештою, помер жахливою смертю.

І от увечері третього дня Ісус явився цим наляканим і розгубленим людям. Перебуваючи між учнями, живий і неушкоджений, Він простягнув їм долоні і промовив: «Мир вам! Гляньте на Мої руки, на Мої ноги. Це ж Я Сам!» І, поглянувши на пробиті цвяхами руки Ісуса, учні зрозуміли: Його могутність сильніша за смерть.

Ключ. «Побачивши Господа, учні зраділи» (Ів. 20:20).

Молитва. Господи Ісусе, я такий радий, що Ти воскрес із мертвих і тепер живий! Дякую, що з Тобою я не відчуваю самотности і страху. Мені нічого остерігатися, коли в житті я прагну бути поруч з Тобою. Будь зі мною на землі, допоки не візьмеш мене до Себе у вічність.

ПОМІРКУЙ. Чи маєш ти страхи? Якщо так, то в момент, коли тобі особливо страшно, уяви, що перед тобою стоїть Ісус і простягає тобі руки, кажучи: «Мир тобі! Це ж Я Сам!»

Де ти стоїш?

Дотепер ми намагалися більше зрозуміти Бога як Отця і Творця. Потім ми розглянули, як Він прийшов до нас в Ісусі, зосередившись на тому, як Син Божий жив, аби залишити нам приклад; помер, аби врятувати нас; воскрес, аби стати нашим живим Другом і залишатися з нами протягом життя, смерти і вічности.

Бог зробив усе це для кожної людини, і для тебе зок-рема. Можливо, на цьому етапі ти досі ці факти вважаєш занадто новими та складними для розуміння, відчуваєш потребу поміркувати над цим, поговорити з кимось і помолитися. Та якщо цієї миті ти віриш у те, що описано в попередніх історіях, та щиро бажаєш називатися Божою дитиною, тоді тобі обов’язково потрібно дізнатися, як стати християнином. Є три основні кроки, які ти маєш зробити:

Аби присвятити себе Ісусу Христу, потрібно:

• покаятися у своїх гріхах;

• повірити в Нього й цілком віддати себе Йому;

• прийняти Його Святого Духа у своє серце.

Покаяння –

тема наступних трьох оповідань —

означає, що я:

• визнаю свої гріхи;

• сповідую свої гріхи перед Богом;

• намагаюся більше не грішити.

Біліший від снігу

Покаяння — означає бачити мої гріхи
(Див. Ісаї, 6; Йова, 42:1–6)

Айша жила в одному із сіл Північної Африки й була одружена із заможним чоловіком, який тримав декілька корів і безліч кіз. Жінка дуже любила хизуватися своїм достатком перед сусідами. Більшість її односельчан жила в солом’яних хатинах, носила воду із сільського колодязя, а речі прала у струмку в сусідній долині.

Айша мала будинок із пласким бетонним дахом і газовою плитою; білизну вона прала під власним фіговим деревом і розвішувала для сушіння на власному даху. Жінка була дуже гордою і щасливою, що майже все, що вона мала, було значно кращим, ніж у інших. Жителі села вирушали на базар верхи на мулах, їхали місцевим автобусом або тяглися три-чотири милі пішки, а чоловік Айши мав старенький автомобіль, на яко-му вона з шиком з’являлася в місті.

Одного холодного грудневого дня Айша поверталася з міста додому. На під’їзді до села дорога була вся розбита, але жінка не зважала: вона роздивлялася покупки. У селі всі використовували для прання великі жовті шматки мила, а ось Айші потрапила на очі реклама прального порошку, який нібито гарантує бездоганну білизну. Вона любила, щоб одяг її дітей вирізнявся особливою чистотою, а вдома її саме чекало велике прання. Жінка дістала казан і вирішила наступного дня випробувати порошок. Аби лиш погода не підвела! Як на зло, колючий північний вітер з гір сповіщав про швидке похолодання.

Наступного ранку господиня встала раненько, нагріла воду та взялася до роботи. Незабаром випрану білизну жінка старанно розвісила на даху на огляд усьому селу. Айша задоволено озирнулася. Сусідка навпроти розвісила на тину якесь поношене ганчір’я, яке видавалося жалюгідним і брудним у порівнянні з білизною Айши. Її пральний порошок справді відбілював краще!

Тим часом за день сильно похолодало. Небо над го-рами набуло дивного світло-сірого відтінку, а гірські піки, здавалося, погрозливо підступали до самого села. Місцеві жителі, трохи погрівшись біля сімейних вогнищ, рано лягли спати.

Випрана білизна ніяк не сохла, і довелося залишити її на ніч надворі.

Ранок наступного дня видався ясним і сонячним. Швидко нагодувавши дітей сніданком і відправивши їх у школу, Айша піднялася на дах, аби поглянути на свою білизну. Звичайно, на сонці вона сяятиме – буде такою білою, що все село озирнеться та здивовано подивиться на цю чистоту! Приємно збуджена цими честолюбними думками, жінка нарешті ступила на дах і... стала, як вмурована.

– Хто забруднив мою білизну? – гнівно вигукнула вона, кинувшись уперед, але раптом зупинилася. Ні, ніхто не псував її білизни. Просто вночі випав сніг, і тепер гори позаду її будинку іскрилися білим сяйвом, настільки яскравим, що воно сліпило очі. Поруч із цією чистотою її простирадла здавалися майже сірими. І жінка кинулася поспіхом зривати їх, бурмочучи:

– Дійсно, вони ніщо проти білизни, яку дає Сам Господь!

Та коли Айша повернулася спиною до осяяних вершин і кинула погляд на затерте сусідське ганчір’я, що висіло на тині, її егоїстична душа знову наповнилася спокоєм і впевненістю.

Якщо ми роззирнемося, то побачимо, що хтось гірше вихований, менш освічений або ж не такий заможний, як ми. Можливо, цієї хвилини ми відчуємо задоволення.

Але коли поглянемо на осяйну любов, чисте життя Господа нашого Ісуса Христа, ми більше не зможемо захоплюватися своєю досконалістю. Ми почнемо розуміти, наскільки безнадійно далеко відійшли від ідеалу Людини, який явлено нам в Ісусі Христі.

Коли я дивлюся на Христа і думаю про Його життя, то ясно усвідомлюю, що я – грішник.

Ключ. «…Ті, котрі самі себе міряють по собі та порівнюють себе зі собою, не є розумними» (2 Кор. 10:12).

Молитва. Господи, допоможи мені усвідомити всю глибину мого падіння, коли я читаю Євангеліє та дивлюся на чисте і праведне життя Ісуса.

Допоможи мені не порівнювати себе з іншими людьми, бо лише з Тобою маю себе порівнювати. Дай мені сили покаятися в тому, що життя моє таке далеке від життя Ісуса, і допоможи стати кращим.

ПОМІРКУЙ. Що я повинен зробити, щоб бути схожим на Ісуса Христа?

Перешкода

Покаяння — це визнання свого гріха
(Див. 1 Івана, 1)

Зухра разом із чоловіком-інвалідом мешкала в халупі неподалік від Атлантичного узбережжя на півночі Африки. Дітей подружжя не мало, і розраховувати їм доводилося тільки на себе. Тому Зухра перебивалася випадковими заробітками, інколи на березі підбирала плавник, а часом просила милостиню – і сім’я ледве зводила кінці з кінцями.

Одного дня в цьому маленькому містечку сталася дивна річ – у білому домі біля піщаних дюн лікар з Європи відкрив амбулаторію. Багато хто ходив до нього по допомогу. Тож Зухра вирішила й собі піти й попросити ліків для свого чоловіка, бо той був занадто кволий, аби з’явитися самому.

Ця нова амбулаторія була приємним місцем, чистим і затишним. Люди сиділи на лавках і чекали. Тут ніхто не відштовхував бідних, не кричав і не вимагав хабарів. Зухра терпляче сиділа біля відчиненого вікна, дивлячись на огороджений сад із розквітлими геранями та настурціями. Цієї миті крихітна світловолоса дівчинка вийшла погратися під фіговим деревом. До неї підійшла її сестра, трохи старша, але дуже схожа.

І Зухру раптом осяяла чудова ідея. Ці дві дівчинки гралися в пилюці; їхній одяг забруднився. Та й батько носить білий халат, який теж швидко брудниться. Напевно, їм потрібна хатня робітниця, і, без сумніву, ця амбулаторія потребує щоденного прибирання! Зухра геть забула про ліки, миттю прослизнула до дверей і постукала. Вийшла світловолоса молода жінка й ламаною арабською запитала, що їй потрібно.

– Я прийшла, щоб стати твоєю прачкою, – сказала Зухра. – Я виперу твій одяг, він буде білим, як молоко; я прибиратиму й готуватиму. Приходитиму щодня.

Молода жінка засміялася.

– Мені справді потрібна помічниця, – сказала вона. – Приходь завтра, коли я поговорю з чоловіком.

Зухра летіла додому неначе на крилах. Жінка була впевнена, що отримає цю роботу; вона порозумілася з молодою господинею, і ті веселі дівчатка, які схожі на жовтих курчаток, теж усміхалися їй. Наближаючись до будинку, вона раптом побачила дещо краще за перспективу роботи. Хтось залишив відчиненою хвіртку у великому будинку поруч з її хатою, тож товста курка вийшла на дорогу й неквапно корпалася в поросі.

Це, безумовно, був щасливий день для Зухри. Вона роззирнулася – нікого не видно. Курка була ручною й довірливо квоктала біля ніг. Жінка схопила її, сховала під складками свого просторого білого халата й поспішила додому. Коли вона показала свою здобич чоловікові, той дуже зрадів, адже давно вже не їв м’яса. І він, прошкутильгавши на подвір’я, зарізав курку. Зухра вмить обскубла, а пір’я закопала в пісок. Потім гос-подиня розвела в печі вогонь, і незабаром курка варилася в горщику разом із петрушкою, цибулею, морквою та спеціями. О, це був чудовий день!

Навівши довідки про Зухру, молода англійка взяла її на випробувальний термін, і цим неймовірно ощасливила жінку. Їй подобалася солодка кава з молоком, яку вона пила в них щоранку перед початком роботи. Зухра щиро полюбила двох крихітних дівчаток із волоссям, схожим на курячий пух. Але одного вона не могла зрозуміти. Щодня, коли вона допивала каву, її господиня сідала поряд і читала їй щось про Ісуса Христа зі своєї священної книги.

«Невже думає, що я можу читати або ж розуміти в моєму віці? – посміхалася Зухра. – Чи може стара кішка навчитися танцювати?» – і спочатку вона не слухала й не запам’ятовувала. Думала про своє. Але Слово Боже живе й могутнє, і здатне проникати крізь байдужість.

За декілька тижнів Зухра спіймала себе на тому, що згадує історії, які наче й не слухала: наприклад, оповідання про те, як понад п’ять тисяч людей пообідали п’ятьма хлібами й двома рибами! Це була чудова історія, й вона переповіла її своєму чоловікові. Ще одна – про вівцю, яка загубилася. Поступово жінка виявила, що з нетерпінням чекає цих історій, не знаходячи собі місця, коли доводилося їх пропускати. Жінка відчувала, що починає любити Того, Хто зцілював сліпих і воскрешав мертвих. А ще усвідомлювала, що Ісус досі живий, і невидимо перебуває поруч, коли читають про Нього. Там, у будинку, де Його любили й шанували, панували лагідність і сміх. Зухра любила бувати там, і вечорами навіть не хотіла йти звідти. Згодом Зухра відчула, що потребує Христа, а господиня невтомно повторювала, що й вона Йому потрібна. Ця думка глибоко вразила жінку.

Одного літнього вечора Зухра вийшла у двір і сіла на ґанок, вдивляючись у тихі води океану. Здавалося, що Ісус поруч, і тепер Зухра знала, що їй робити – запросити Його у своє серце, присвятити себе Христу і йти за Ним. Можливо, вона зробить це просто тут... Але щойно Зухра це вирішила, як перед очима раптом з’явилася та біла курка, що копирсалася в пилюці, і навіть відчула запах тушкованого м’яса.

«Якщо ж визнаємо свої гріхи, то Він, вірний і праведний, щоби простити нам гріхи й очистити нас від усякої неправедності». Цього навчила її господиня. Радість Зухри згасла, бо жінка відчула, що між нею та її Господом ця біла курка стала стіною, яку неможливо обійти. Момент було зіпсовано. Повернувшись додому, жінка посварилася з чоловіком і ще довго не могла заснути.

І тут її осяяла дивовижна думка: вона може прибрати цю перешкоду. Хоч ніколи раніше Зухра не чула, щоб хтось робив щось схоже, та припускала, що це можливо. У п’ятницю, коли господиня видасть платню, вона позбудеться цієї примари – нещасної білої курки.

Того дня Зухра рано повернулася додому, вбралася в найкращий одяг і прослизнула до маленької птахоферми. Жінка знала, що сусід буде на роботі, і хотіла зустрітися зі своєю сусідкою сам на сам. Сидячи біля неї на низькій лівці, зчепивши руки, зі сльозами на щоках, Зухра розповіла свою історію.

– О сестро моя, прости мені! – благала вона. – Я куп-лю тобі індичку чи качку, або все, що забажаєш... Тільки прости мені.

Сусідка неабияк дивувалася. Вона на мить забула і про курку, і про гроші, дивлячись на Зухру, як на божевільну.

– Але я б ніколи не дізналася, – видихнула сусідка. – Чому… чому… чому ти прийшла й зізналася мені?

– Колись я тобі поясню, – прошепотіла Зухра, усе ще здригаючись від ридань. – Але не зараз, потім...

Зухра сунула гроші за курку в руку сусідки й поспішила додому. Вона мала призначену зустріч, яку нізащо не пропустить, адже перешкоду усунено.

Ключ. «Якщо ж визнаємо свої гріхи, то Він, вірний і праведний, щоби простити нам гріхи й очистити нас від усякої неправедності» (1 Ів. 1:9).

Молитва. Господи, знаю, Ти не можеш очистити те, що я приховую, тому хочу розповісти Тобі про неправильні речі в моєму житті. Дякую, що Ти обіцяєш простити мені, коли зізнаюся. Дякую Тобі також за прощення тих гріхів, про які я забув.

Якщо я винний перед кимось, допоможи це виправити, як із ним, так і з Тобою.

Якщо я взяв чуже, допоможи це повернути.

Якщо я сказав неправду, допоможи зізнатися.

Якщо скривдив когось, допоможи сказати, що я шкодую.

ПОМІРКУЙ. Візьми за правило виконувати те, про що зараз молився, довіряючи Богу, і Він дасть тобі відвагу.

У чому різниця між докорами сумління і каяттям?

Молитва на п’яти пальцях

Покаятися — це визнати свої гріхи та звернутися до Ісуса
(Див. Луки, 15)

Пастор Ендрю Джексон здійснював поїздку лісовими районами Північної Канади. Подорож була досить виснажливою, і коли Ендрю після кількох годин їзди лісовою дорогою дістався маленького готелю, що служив притулком для мисливців і чиновників лісопромислової компанії, він почувався вкрай стомленим. Але все одно він полюбляв ці довгі години за кермом, коли машина пробиралася крізь зелені сутінки вікових дерев. Подальший шлях пастора пролягав до поселень Крайньої Півночі; дорога попереду була нелегкою, і тому він радів нагоді ввечері відпочити в готелі.

Однак надії на відпочинок не судилося справдитися. Ледве Ендрю зареєструвався, як опинився в дружніх обіймах господаря готелю. Обличчя його сяяло:

– Пасторе Джексоне! Мене в селищі попередили, що сьогодні ви проїжджаєте через наші краї. Як чудово, що ви тут! Бажаєте чаю?

Ендрю Джексон не міг відмовитися від такої сердечної гостинности. За чаєм господар розповів йому історію свого життя. З їхнього глухого ведмежого кута не так просто дістатися до найближчої церкви, тому вони з дружиною просто щасливі, що можуть прийняти пастора в себе. Може, він повечеряє з ними?

За вечерею господар запитав Ендрю, чи не погодиться той провести богослужіння після сніданку для членів його сім’ї і небагатьох гостей.

– Авжеж! Адже проповідь – справа всього мого життя, – відповів Джексон. – Але я був би радий бачити також ваших працівників. Коли я прямував до себе в номер, то пройшов повз жінку, яка мила вікна. Її вираз обличчя був таким сумним! Не відповівши на моє вітання, вона відвернулася, але я встиг зазирнути їй в очі. Досі не можу забути сумного погляду.

– Ох, ця! – господар задумався. – Ця жінка – індіанка. Їй довелося пережити велику особисту трагедію, і я тримаю її більше з жалю, тому що вона втратила інтерес до життя і бажання працювати. Як я можу ввести її до гостей, коли вона навіть не намагається мати чистий та охайний вигляд?

– Нехай тоді сяде біля дверей, якщо захоче, – запропонував Ендрю. – Мені здається, їй обов’язково потрібно послухати проповідь.

Наступного ранку гості з приємним подивом дізналися, що після сніданку відбудеться богослужіння. Більшість вирішила залишитися: цим людям в їхніх довгих поневіряннях лісовими дорогами теж нечасто доводилось бувати в церкві. Вони уважно і ввічливо слухали пастора, а після закінчення служіння щиро подякували. І лише одна людина залишилася після проповіді, щоб поговорити, – то була та сама жінка із сумним обличчям, яка непомітно сиділа біля дверей. Коли гості розійшлися, вона пішла за пастором.

– Пане професоре, – прошепотіла жінка, – я ніколи не чула раніше таких промов. Ви не могли б навчити ме-не якоїсь молитви? Знаєте, я не здобула освіти, але мені так хочеться молитися!

– Добре, – м’яко відповів Джексон. – Я навчу вас молитві. Повторюйте її щодня до мого повернення. За тиждень я знову буду тут, і тоді ми ще раз поговоримо.

– Тільки нехай це буде дуже коротка молитва, сер. Адже я неосвічена, мені важко запам’ятати багато слів.

– Це зовсім коротенька молитва – лише п’ять слів, по одному на кожен палець однієї руки, тож ви не забудете її. Повторюйте за мною, по одному слову на кожен палець: «О Господи, покажи мені мене!»

Поговоривши з жінкою, пастор поїхав. За тиждень він знову проїжджав через селище і зупинився в готелі на зворотному шляху. Тепло привітавшись з господарем, Ендрю запитав його про мийницю вікон. Господар зітхнув:

– Набагато гірше, ніж раніше. Як не гляну на неї, усе сидить над своїм відром і ллє сльози. Якщо так і далі триватиме, доведеться її звільнити, адже така поведінка дратує клієнтів.

Ендрю вирушив на пошуки жінки і знайшов її за роботою.

– Добрий день, – привітався він, – ось я знову тут. Чи пам’ятаєте ви молитву? Чи повторювали її щодня?

Жінка в розпачі заломила руки, і сльози так і полилися з її очей.

– Так, я молилася, – насилу вимовила вона, – і з кожним днем мені стає гірше й гірше: що більше я молюся, то більше згадую про свої найганебніші вчинки, і від цього на серці тяжчає. Що ж мені робити?!

– Я скажу вам, що робити. Залиште на час цю молитву; я навчу вас іншої.

– А вона буде короткою, сер? Не забувайте, я ж не вчилася у школі, не можу запам’ятати довгу молитву.

– Ні-ні, вона зовсім коротенька – теж п’ять слів, по одному на кожен палець руки. Повторюйте за мною: «О Господи, покажи мені Тебе!»

– І як довго я повинна повторювати цю молитву, сер?

– Щодня і все життя.

Минуло кілька років. Ендрю Джексон знову опинився в тих краях: він мав читати проповідь у новій церкві, відкритій неподалік від селища. Майже всі жителі зібралися послухати приїжджого проповідника. Служителя вразили одухотворені обличчя дітей і те, як вони співали. Коли Джексон сказав про це місцевому пастору, той відповів:

– Так, я пишаюся нашими дітьми, але моєї заслуги тут небагато. Їхнім вихованням в основному займається одна подружня пара. Ці люди живуть у нашій окрузі. Одружилися вони не так давно, але їхній вплив на дітей і підлітків просто надзвичайний. Та жінка – немов друга мати нашим дітлахам. Узагалі-то, це дуже дивна історія... Жінка-індіанка, майже неосвічена...

– Я б хотів із нею зустрітися! – заявив Ендрю.

Темноволоса, гарно вбрана жінка з усмішкою зустріла пастора. Придивившись в його обличчя, вона радісно спалахнула:

– Ви пам’ятаєте мене, сер? – побачивши нерішучість в очах гостя, жінка розсміялася: – Я й не сподівалася, що ви впізнаєте! Але молитву з п’яти слів, по одному на кожен палець, – її ж ви пам’ятаєте, чи не так?

Тільки зараз Ендрю її впізнав – і був приголомшений. А жінка продовжувала говорити, захоплено дивлячись на пастора:

– Відтоді, як ви поїхали, я щодня повторювала цю молитву. І Господь показав мені Себе. Я люблю Його все більше й більше. Ох, сер, я буду молитися моєму Господу все своє життя щодня – допоки не зустрінуся з Ним віч-на-віч!..

Ця жінка усвідомила свій гріх і відкрила його перед Ісусом. Вона відчула, що Господь простив їй усі помилки минулого, тому й зуміла звернути зі старого шляху сліз і печалі та розпочати нове, сповнене радости життя. Жінка стала вільною, бо могла дивитися вперед, їй більше не потрібно озиратися в минуле.

Ключ. Ось дві молитви, якими Давид молився у Псалмах:

«Тож окропи мене гісопом, і я стану чистий, – обмий мене і я стану біліший від снігу. Дай мені відчути радість і веселість, – тоді зрадіють скрушені Тобою кості. Відверни Своє обличчя від моїх гріхів і зітри всі мої беззаконня. Серце чисте створи в мені, Боже, і духа правоти віднови у мені» (Пс. 51:9–10).

«Досліди мене, Боже, і пізнай моє серце. Випробуй мене і пізнай мої думки! – подивись, чи не йду я згубною дорогою, і скеруй мене на шлях вічності» (Пс. 138:23–24).

ПОМІРКУЙ. Які два важливі уроки ми можемо отримати з цієї історії?

Капітан і юнга

Навернення
(Див. Івана, 3:1–16)

Капітан Браун жив за часів вітрильних суден, і його прекрасний корабель був одним із найкращих у флоті. Морський вовк плавав по всьому світу, торгував, а про його відвагу й залізну дисципліну ходили легенди. Команду Брауна складали сильно питущі чоловіки, які густо приправляли розмову лайкою й нічого не боялися. Треба бути жорстким, аби плавати з таким капітаном, інакше на борту довго не протримаєшся.

Капітан був так само безстрашним, як і завжди, та все ж знайшлися ті, хто нашіптував, ніби він своє вже відслужив, і час йому осісти на березі. Щоправда, про це говорити намагалися крадькома: старий морський вовк викинув би за борт будь-кого, у кого вистачило б нахабства натякнути на відставку!

Одного літнього дня його судно «Золотий орел» вийшло в тихий Атлантичний океан. «Якщо подорож за попутного вітру не займе багато часу, тоді я, можливо, проконсультуюся з одним із цих американських лікарів, – вирішив капітан Браун, – бо почуваюся кепсько, не так, як треба. Хоча берег – нездорове місце. Може, морський бриз поверне мене до тями». Але плавання затягнулося, і за кілька днів капітан виявив, що більше не може виголошувати свої гнівні накази – задихався. А коли він піднявся на щоглу у вороняче гніздо, то так запаморочилося в голові, що вирішив більше не ризикувати. Дорогою до своєї каюти капітан гарчав, наче розлючений старий лев. Браун послав за першим помічником.

– Вам доведеться замінити мене на день-два, – роздратовано пробурмотів капітан. – Це просто легкий бронхіт! Морський бриз миттєво поставить мене на ноги.

Тієї ночі чоловік мало спав, а вранці прийшов лікар. Він порекомендував капітану декілька днів відпочити: морське повітря має оздоровити. Вийшовши з каюти, лікар похитав головою й повідомив першому помічникові.

– Я не думаю, що старий побачить берег, – сказав він. – Його груднина в жахливому стані, довготривале запалення легенів. Йому було б легше лежати на дні океану, ніж під землею, бо він ніколи не був великим шанувальником суші.

Капітан Браун, перебуваючи в каюті, також чудово знав, що морський бриз уже ніколи його не зцілить. Це не дуже й турбувало: завжди хотів померти в морі. Раніше він був міцним моряком, затятим п’яницею та лихослівником, а тепер що?

Уперше за багато років чоловік замислився про те, що буде далі. Якщо Бог існує, то капітан не в змозі зустрітися з Ним, тому почав цим перейматися. Якби він був на березі, то сходив би до церкви або послав по священника, щоб той почитав Біблію. Але тут, на власному кораблі, коли б когось зі своєї команди застав за читанням Біблії, викинув би в море. Так він провів у забутті весь день, то прокидаючись, то знову занурюючись в якісь дивні сновидіння. Капітан проспав цілий день, переслідуваний дивними видіннями. Прокинувшись увечері, чоловік відчув себе ще гірше, й занепокоєння зросло. Коли перший помічник прийшов за наказами, він різко запитав:

– Хто на цьому кораблі має Біблію?

Перший помічник втупився на нього. «Старий марить!» – подумав він.

Капітан підвівся на подушці.

– Я запитав, – сердито видихнув він, – хто на цьому кораблі має Біблію? Ви можете дати мені пряму відповідь на пряме запитання?

– Н-н-н-і-і-і, сер, я так не думаю, – пробурмотів перший помічник. – Але можу запитати, сер, якщо хочете.

– Іди, – пробурмотів капітан, – і без Біблії не повертайся.

Коли команда почула, що капітан хоче Біблію, то подумали, що це чудовий жарт. Але першому помічникові не було смішно. Він боявся за власну шкуру.

– За кого він нас має? – крикнув моряк. – За недільну школу?

Це зауваження викликало новий хід думок. Перший помічник на хвилинку замислився.

– Чекай-но, – сказав він, – щодо недільної школи... Є новий юнга, Джо Прескотт. Я бачив, як він сидів у гамаку і щось читав. На вигляд він малий, делікатний, але працює добре... Покличте його, – гаркнув перший помічник, і за якусь хвилю Джо Прескотт, юнга й наймолодший член команди, стояв перед офіцером.

– Джо Прескотт?

– Так, сер.

– Я чув, що тебе бачили за читанням у гамаку.

– Тільки тоді, коли роботу виконано, сер. Я читав Біблію, сер.

– Зрозуміло, тоді візьми свою Біблію і віднеси її в каюту капітана. Скажи, що це я тебе послав, і поквапся.

Обличчя юнги побіліло. Він боявся капітана, але довелося коритися. Та юнак мав іще один страх, сильніший за страх перед капітаном. А що як у нього відберуть Біблію?

Він швидко перетнув палубу, стискаючи в руках свою дорогоцінну книгу, й постукав у двері каюти. Але ввійти запросив незвичний грубий гавкіт. Це був утомлений голос, і коли Джо опинився всередині, то ледь упізнав свого капітана. Виснажене тіло лежало на ліжку, і зовсім не нагадувало сердитого, гнівливого капітана Брауна. Страх Джо поступився місцем величезному жалю, поки він стояв струнко, чекаючи на вказівки капітана.

– Хто ти?

– Джо Прескотт, сер, юнга. Перший помічник, сер, наказав мені принести Біблію.

– О так, Біблія! – у втомленому голосі чулося нетерпіння. – Сідай, хлопче, сідай! Я не можу читати сам... Мій зір затуманився... Почитай мені щось із цієї Біблії... Можливо, я ніколи не дістануся порту.

Джо нервово гортав Біблію, адже бачив, що старий дуже хворий. Нарешті він дійшов до третього розділу Євангелія від Івана й розповіді про Никодима, який жадав побачити Царство Боже. Він читав повільно й чітко, але очі капітана були заплющені; той не виявляв жодних ознак розуміння. Дійшовши до шістнадцятого вірша, Джо прочитав його дуже повільно: «Бо так полюбив Бог світ, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб кожен, хто вірує в Нього, не загинув, але мав життя вічне».

Капітан розплющив очі й пильно подивився на Джо. Юнга наважився звернутися до нього:

– Будь ласка, сер, дозвольте мені прочитати цей вірш так, як наказувала читати його моя матінка!

– Читай, як тобі заманеться, малюче, – відповів капітан. – Але квапся! У нас дуже мало часу.

Тоді Джо прочитав шістнадцятий вірш заново:

– «Бо так полюбив Бог Джо Прескотта, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб Джо, який вірує в Нього, не загинув, але мав життя вічне».

Капітан повернувся до хлопчика, пильно дивля-чись на нього. Дихання його було важким і переривчастим.

– Прочитай це ще раз, малюче, – прошепотів він. – Прочитай ще... І встав туди ім’я свого капітана.

І Джо прочитав цей вірш утретє: «Бо так полюбив Бог капітана Брауна, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб капітан Браун, який вірує в Нього, не загинув, але мав життя вічне».

– Це саме те! – прошепотів старий Браун. – Це і є мій якір. Він приведе мене в порт.

І коли Джо Прескотт вислизнув з каюти, тримаючи за пазухою дорогоцінну Біблію, капітан Браун звернув своє обличчя до небесної гавані.

Бог зійшов до нас в особі Христа і помер, заплативши за гріхи світу, а потім воскрес, щоб бути нашим Спасителем і Другом.

Якщо ти прийдеш до Нього зі СВОЇМИ гріхами й повіриш у Нього як у СВОГО Спасителя і Друга, то матимеш життя вічне.

Ключ. «Бо так полюбив Бог _____, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб _________, який вірує в Нього, не загинув, але мав життя вічне» (Ів. 3:16).

Молитва. Господи, я знаю, що Ти полюбив світ і помер, щоб урятувати грішників. І сьогодні я приношу мій гріх до Твого Хреста. Я хочу висповідатися в ньому. Прости мені! Я вірю, що Ти любиш мене. Я визнаю Тебе моїм Спасителем і віддаю себе в руки Твої, щоб бути Твоїм навіки! Я вставляю своє ім’я в цей вірш.

ПОМІРКУЙ. Чи відчуваєш ти – і розумом, і серцем – що можеш сказати: «...Живу вірою в Божого Сина, Який полюбив мене й віддав Себе за мене» (Гал. 2:20)?

V

Я вірю у Святого Духа і присутність Господа в нас

Стукіт у двері

Прийняття Святого Духа
(Див. Івана, 14:15–23)

Меггі прожила все своє подружнє життя перед величезним замком на пагорбі. Ще нареченою чоловік привіз її в котедж на березі річки, там вона народила й виростила своїх дітей. Незабаром після її приїзду принц Альберт перебудував замок, зробивши його зі справжнього шотландського граніту. Масивна вежа, увінчана баштою, здавалася висіченою зі скелі й ніби нависала над місциною. За замком височів пік Крейг-Гауен, а попереду королівські землі плавно спускалися до берегів річки Ді.

Сусіди вважали Меггі щасливицею, адже її чоловік був садівником у королівському маєтку й отримував за свою працю непогані гроші.

– Наша королева добра господиня, – часто повторював Роббі, коли ввечері Меггі й діти збиралися навколо нього й засипали запитаннями про мешканців замку. А які історії він розповідав, коли вся королівська сім’я з’їжджалася!

Зазвичай це ставалося влітку, коли пагорби були пурпуровими від вересу, а горобина тільки починала червоніти. Тими вечорами Роббі, Меггі й діти сідали на ґанку, обвитому жимолостю й милувалися краєвидом. Чоловік пихтів люлькою та розповідав кожну деталь дня: як маленькі принцеси стрибали в саду – ні, тато ніколи не запам’ятовував їхніх суконь, – а красені-принци в кілтах зі своїм батьком мчали верхи на конях. Її величність, ще молода жінка, часто гуляла у своєму саду й завжди віталася з Роббі, розпитувала його про дружину й дітей. Іноді королівська родина влаштовувала вечірки, й Роббі розповідав про карети, плюмажі та прекрасних дам, а іноді йому наказували віднести квіти в замок, і тоді він мигцем бачив, що готують кухарі. Маленький Енді, пухкенький і ласий до смаколиків, найбільше полюбляв слухати про страви. Як усі вони сміялися, коли малюк, сидячи в батька на колінах, принюхувався й облизував губи, наче на бенкеті...

Але ті щасливі роки минули. Принц Альберт помер, королева, здалося, постаріла за одну ніч, і в Балморалі більше не було веселих вечірок і балів. Але Роббі, як і раніше, сумлінно працював у саду, поки одного разу взимку не повернувся додому із сильним кашлем. Він помер від пневмонії саме перед Різдвом, і його поховали в снігопад. Її величність оплакала свого садівника й надіслала лист подяки. Вона також призначила пенсію його дружині, і це було великою втіхою. Тепер ці жінки були вдовами...

Діти виросли, й один за одним полишили дім – хтось одружитися й жив в іншій долині, хтось працював у місті. Вони вмовляли матір жити з ними, але жінка не могла відірватися від котеджу, замку й могили Роббі. Тому діти часто відвідували її, за винятком зими, коли дороги запорошував сніг, і тоді Меггі залишалася наодинці зі своїми думками та ревматизмом.

А потім настала жахлива зима. Ніхто в селі не пам’ятав такої холодної погоди. Протягом кількох днів безперестанку сніжило, їжі й палива бракувало. Хоч Меггі мала пенсію, та цієї морозяної пори гроші ніби розтанули. Дах протік, тож довелося витратитися на його лагодження, а ще вона двічі винаймала хлопця, щоб той згріб сніг з її доріжки. Тепер, уперше у житті, Меггі мала борги й не наважувалася продовжувати купувати їжу в сільській крамниці, бо не мала чим платити. Бочка з вівсянкою була майже порожня, як і скриня з борошном. Вогонь у каміні догорав, але жінка не насмілювалася підкинути ще вугілля. Її серце було так само сірим і спустошеним, як низьке небо над снігом.

– О Роббі, Роббі, – плакала бідолашна жінка, – якби ти не покинув мене, усе було б інакше.

Стукіт у двері змусив її здригнутися. Хто це може бу-ти в таку холоднечу? Промайнула жахлива підозра – може, це крамар прийшов за рахунком? Меггі охопив сором. Вона не могла постати перед шановним містером Макферсоном і сказати, що не платитиме ще принаймні десять днів. Треба прослизнути на кухню й замкнути двері, а за деякий час він піде, й у таку негоду навряд чи скоро повернеться.

Постукали знову, досить наполегливо. Вона була ра-да, що вікна зашторені. Меггі встала й навшпиньки пройшла до кухні, злегка посміюючись. Вона нізащо не підійде до вхідних дверей. Ніхто її не змусить.

Але, стоячи за дверима на кухні, відчула, як калатнуло серце. Може, хтось потрапив у біду! Там, на пагорбі, жила місис Макфейл, чия донечка Джині була дуже хворою... А що як це вона стукає у двері з повідомленням про смерть Джині? Або якийсь бідолаха мерзне на снігу, потребуючи хоч крихти тепла?

Постукали ще, значно гучніше! Меггі пробігла вітальню, рвучко відчинила двері й від несподіванки мало не впала. На вулиці була прекрасна карета, й усі сусіди стояли біля своїх дверей, загорнувшись у шалі та кланяючись. На порозі Меггі стояв лакей у лівреї із великим кошиком, а сама королева, маленька й велична, усміхалася з вікна карети.

Кілька слів співчуття й подяки за роки служби Роббі, – і коні попрямували до іншого котеджу. А на ґанку залишився великий кошик. Але не тепла шаль, не пакунок із чаєм, не вівсянка й навіть не значна грошова допомога викликали сльози, що котилися зморшкуватими щоками Меггі. Це було дещо інше.

– Вона прийшла особисто! – безперестанно бурмотіла Меггі. – Її величність приїхала сама, а я й не знала. Дякувати доброму Господу, що я відчинила двері!

Королева зупинилася біля дверей Меггі лише на кілька хвилин, а Святий Дух Божий, Якого Ісус обіцяв Своїм учням перш ніж покинув цю землю, хоче ввійти в наші серця й залишитися там назавжди. Святому Духові подобається перебувати в чистому, прощеному серці. Завдяки Йому ми маємо нове народження. Через Його присутність у нас ми можемо зростати як християни.

Ключ. «І Я попрошу Отця, і дасть вам іншого Утішителя, щоб навіки перебував з вами» (Ів. 14:16).

«Ось Я стою під дверима і стукаю. Якщо хто почує Мій голос і відчинить двері, то Я ввійду до нього і буду вечеряти з ним, і він зі Мною» (Об. 3:20).

Молитва. Господи Ісусе, будь ласка, увійди в моє серце. У ньому є місце для Тебе.

ПОМІРКУЙ. Чи відчуваєш ти дію Святого Духа у своєму житті? Як саме ти чуєш Його голос?

Друг, який пам’ятав

Дія Святої Трійці
(Див. 2 Коринтян, 5:14–21)

Андреас і Пітер були друзями нерозлийвода. Вони сиділи пліч-о-пліч у школі й разом робили уроки. Оскільки Андреас був розумнішим за Пітера, він любив допомагати приятелю. Під час канікул хлопці разом каталися на потягах або ж обробляли невелику ділянку землі і продавали своїм сусідам овочі. Вони були дітьми, а їхні матері звикли мати двох хлопчиків замість одного. Здебільшого малі товклися вдома в Андреаса, бо в родині Пітера щастя не панувало – батьки постійно сварилися, а матір була настільки заклопотана власними справами, що, здавалося, зовсім не зважала на сина. Минали роки. Андреас був найкращим у класі, а Пітеру довелося лишитися на другий рік. Бути разом не так і просто, і хоч Андреас волів допомогти, але Пітер, здавалося, не хотів його турбувати. Крім того, Андреасу доводилося старанно готуватися до власних іспитів... Поступово друзі віддалилися один від одного.

Андреас вступив до коледжу й зайнявся юриспруденцією. А Пітер змінював роботу за роботою, проте ні в чому не мав успіху. Оскільки батько постійно чіплявся й дорікав, то хлопець назавжди полишив домівку. Він винайняв кімнату в центрі міста, поруч з улюбленим пабом, і зажив собі на втіху. Він навіть одружився, але невдовзі дружина втомилася від постійних пиятик чоловіка й полишила його. Так минуло ще кілька років. Коли Андреаса призначили місцевим суддею, і він купив великий будинок для себе та своєї сім’ї на пагорбі за містом, то Пітер вирішив більше до нього не навідуватися й не телефонувати.

Проте незабаром їм таки судилося зустрітися, бо Пітер порушив закон. Раз, а то й двічі він опинявся в поліційному відділку за пияцтво та хуліганство. Траплялися й інші дрібні провини. Заробляв Пітер мало, не вистачало на випивку й цигарки, тому потроху почав красти з яток їжу. Чоловік був дуже обережним, його жодного разу не спіймали, аж до того дня, коли поліція біля супермаркету не попросила показати вміст сумки. Пітеру було дуже шкода, що вони забра-ли сосиски: він уже уявляв, як посмажить їх на вечерю.

Чоловік і раніше бував у суді, тому не надто переймався. Та й почувався він дуже втомленим, здавалося, його вже ніщо не турбуватиме, хіба що відсутність алкоголю. Усім байдуже, то навіщо йому перейматися? Тільки одна річ дійсно непокоїла, і це була думка про зустріч з Андреасом. «Можливо, це буде хтось інший, – заспокоював він себе. – А може, колишній приятель простить мені».

Але там не було іншого судді. Був саме він, Андреас, у суддівській мантії. І не могло бути й мови, що Андреас йому простить. Пітер щосили намагався уникати цих сірих пронизливих очей, які він так добре пам’ятав.

«Ось єдина людина, яка по-справжньому мене цінувала», – сумно подумав Пітер, і голос, який оголошував розмір штрафу, здавався навдивовижу далеким. Штраф був більшим, ніж Пітер очікував, йому таких грошей ніколи не нашкребти. Ну то й що! В’язниця – хоч якась зміна в житті!

Пізніше ввечері, увійшовши до своєї брудної кімнати, Пітер відчув гіркоту. Іноді він мріяв трохи причепуритися й відвідати Андреаса, але на цьому й закінчувався маленький політ його фантазії. Раптом чоловік зненавидів свого старого друга. Андреас міг би його відпустити, якби захотів – пом’якшувальні обставини й таке інше, але зробив тільки гірше. Тож Пітер підійшов до шафи й розірвав невеличкий стос листів, які вже давно пожовкли від часу. Протягом кількох років після закінчення школи вони з Андреасом листувалися.

Пітер кинувся на ліжко й віддався гірким думкам. Світло не вмикав, і було вже зовсім темно, коли почув стукіт. «Якщо це хазяйка, то я маю ще три законних дні до внесення квартирної плати», – пробурмотів Пітер і не зрушив з місця. Але хто б це не був, він продовжував стукати, досить нерішуче, зовсім не так, як нетерпляче стукала господиня помешкання. Пітер підвівся, увімкнув світло й відчинив двері. Повисла тиша.

– Можна увійти, Піте? – нарешті запитав Андреас.

– Прошу, – сказав Пітер.

Він втупився на свого друга. Андреас, без комірця та краватки, мав геть інший вигляд – звичайний собі чоловік у джемпері; ширший у плечах і трохи посивілий, але не схожий на того хлопчика з ясним обличчям, який допомагав йому з математикою.

– Почувайся як удома, – запропонував Пітер.

– Дякую, – відповів гість.

Знову запанувала тиша, яку порушив Андреас.

– Піте, – сказав він, – чи пам’ятаєш наш город?

– Звісно. Хочеш випити?

– Дякую.

Знову повисла мовчанка, поки Пітер відкорковував пляшку. Зі склянкою в руках якось легше розмовляти.

– Піте, чи маєш роботу?

– Роботу? Ні, в’язниця – моя наступна робота. Як гадаєш, я сплачу цей штраф?

– Ну, для цього я й прийшов. Штраф сплачено, Пітере і... Знаєш, я не можу впоратися із садом. Він занадто великий і постійно заростає бур’янами. А ти завжди був кращим садівником, ніж я, Піте. Пам’ятаєш, як слимаки нищили салат, а я ніколи не міг зрозуміти чому? Мені просто було цікаво... Поряд з моїм будинком є невеличка хатинка. Ти міг би там мешкати, вирощуючи городину, і навіть зможеш продавати її на базарі. Було б пречудово знову бути разом. Що скажеш?

– Ти впевнений, що я не вкраду діаманти твоєї дружини? – сказав Пітер і посміхнувся своїм словам. Він завжди мріяв про роботу в саду!

– Коли ти приїдеш? – запитав Андреас.

– Я подумаю про це, – сказав Пітер. – Щиро дякую.

Чоловік стояв біля вікна й дивився, як Андреас сідає в авто та в’їжджає в дощ і темряву, але його думки вже були зайняті. Він знав той сад; часто заглядав за живопліт і уявляв, що б там зробив. Там була сонячна стіна, що ідеально підходить для фруктових дерев, і затінена ділянка, де він міг би посадити полуницю.

Довго-довго стояв Пітер біля вікна, не помічаючи ні вуличних ліхтарів, які тьмяно мерехтіли крізь пелену дощу, ні булькотливих калюж на бруківці. Він бачив себе в чудовому саду ясним осіннім ранком. Тонкий ніжний аромат хризантем струменів у повітрі, а над розквітлими айстрами пурхали метелики.

У цій історії суддя, який виніс вирок, чоловік, який сплатив борг, і друг, який відкрив Пітеру шлях у нове життя, – одна й та ж особа.

Так само і Господь одного разу судитиме нас. А оскільки Він – справедливий Суддя, то жоден гріх не оминеться. Неминучою відплатою за гріх буде «вічна смерть».

Але Бог-Суддя відклав Свій одяг слави й прийшов до нас в Ісусі. Він сплатив борг за гріх раз і назавжди, померши за нас на хресті.

Тепер Господь приходить до нас Духом Святим і просить нас прийняти Його в наші серця й почати з Ним нове радісне життя, в якому всі гріхи прощено.

Ключ. «А Він помер за всіх, щоб ті, які живуть, більше не жили для самих себе, але для Того, Хто за них помер і воскрес… Отже, хто в Христі, той нове творіння; давнє минуло, – ось постало все нове!» (2 Кор. 5:15, 17).

Молитва. Дякую Тобі, Господи, що Ти виплатив мій борг на Голгофі. Спасибі, що Ти воскрес із мертвих, аби запропонувати мені нове життя. Ти дарував мені Свого Святого Духа, щоб моє життя було корисним, вартісним і цілеспрямованим. Допоможи мені відвернутися від того, що губить моє життя. Навчи мене жити поруч із Тобою і трудитися для Тебе. Дякую Тобі за цей чудовий другий старт.

ПОМІРКУЙ. Чи відчував особисто цей новий початок у своєму житті? Якщо так, то як саме довіряєш Святому Духу, щоб Він допоміг тобі розпочати все спочатку?

VI

Дія Святого Духа — це Божа сила в нас

Посланець

Христос живе у християнинові
(Див. Колосян, 3:1–4)

Гаррі та Маргарет жили з двома дітьми в прекрасному місці – у бразильській долині. Гаррі був учителем у сільській біблійній школі, а мешкали вони в маленькому будинку, який називали «будинком тисячі бліх», бо останній власник там тримав свиней, і щури були частими непроханими гостями. Але родина була дуже щасливою, їх тепло зустріли бразильські сусіди. Малюки цілими днями тупотіли ніжками на подвір’ї і стали такими ж засмаглими, як їхні місцеві друзі.

Недалеко від їхнього будинку пролягав глибокий яр, через який було перекинуто досить ненадійний дерев’яний міст. Понизу, зі сходу на захід, текла річка, й по обидва боки круті береги стрімко підіймалися вго-ру. Південний берег простягався від оброблених полів, а навесні перетворювався на прекрасний сад. Сонце освітлювало його цілий день, а глибоке коріння дерев спускалося до води. Над чудовими квітами, що спадали каскадом до води, пурхали метелики.

А північний берег був зовсім іншим. Він межував із джунглями, куди ніколи не діставало сонце, тож коріння величезних дерев осушувало ґрунт. Тут не росло нічого, крім слизьких грибів, – саме коріння, земля й гнилий запах вологости.

Одного ранку Гаррі виїхав із дому верхи на мулі. Йому потрібно було до міста. Ніколи ще ранок не здавався таким прекрасним. Чоловік дивився, як сонячне світло ковзає вниз, проганяючи тіні. На іншому боці долини рудий пічник гукав свою подругу, а богомол випростався на низькій скелі, немов вихваляючи Бога за такий ранок. Жінки біля річки прали одяг, а маленькі білі кози скакали на пасовищі.

Гаррі вже підходив до мосту, коли помітив диво – на північному березі, куди ніколи не потрапляло сонячне світло, поруч з опорою росла чарівна біла квітка. Серед грубих коренів і темних грибів вона виблискувала, мов ранкова зоря. Гаррі прив’язав мула до дерева та спустився схилом, аби ретельно дослідити. Він не був ботаніком, але вирішив, що це різновид клематісу. Чоловік обережно підняв рослину, яка відразу відірвалася від землі. Квітка не мала кореня, тільки крихкий вусик, що вився навколо стовпа й чіплявся за нижні дошки мосту. Тендітний вусик, який легко зламати, робив свою важливу справу. Бо на іншому боці, де все квітувало, співали птахи та світило сонце, був живий корінь батьківської рослини, що вливав свій сік у вусик, підтримував його життя в холодному кліматі – красу, якою всі можуть захоплюватися.

І якби ця квітка могла говорити, вона сказала б: «Я не маю власної сили цвісти в цьому холодному темному місці, але моє життя пов’язано з життям, яке розквітає там, у країні сонячного світла. Я є частиною батьківського кореня; мої квіти подібні до квітів, які цвітуть там. Я перенесла всю красу того життя в це сумне мертве місце. Я посланець із країни сонячного світла».

Хоч нам доводиться жити серед грішних людей, які чинять неправильно, однак не потрібно бути схожими на них. Святий Дух приніс Боже життя в наші серця і з’єднав нас з Ісусом. Якщо ми дамо цьому життю зрости в нас, слухаючись голосу Святого Духа, який звучить у нашому серці та Біблії, то станемо подібними до Ісуса. І тоді люди, які нас оточують, теж побачать Його любов і праведність, яка сяє в темряві мирської гріховности. Твоє життя повинне стати схожим на життя Ісуса!

Ключ. «…Бо Я живу, і ви будете жити» (Ів. 14:19).

«Життя ваше поховане з Христом у Бозі» (Кол. 3:3).

Молитва. Дякую Тобі, Боже, що Святий Дух живе в моєму серці. Тепер я розділяю Твоє життя, я пов’язаний із Тобою. Допоможи мені показати життя Ісуса – Його любов і доброту замість свого егоїзму, Його чистоту – замість гріховности, Його праведність – замість хитрости, нечесности та брехні.

Даруй мені, Господи, Твого Святого Духа.

ПОМІРКУЙ. Стеблинка тієї дивовижної квітки є тим самим, що для тебе молитва у твоєму духовному зв’язку з Богом.

Дім для Вірджинії

Дія Святого Духа — Його сила змін
(Див. 2 Коринтян, 3:18; Римлян, 8:1–11)

Про це шахтарське селище та його мешканців ходила недобра слава. Поселення складалося з декількох напівзруйнованих халуп, двох таверн, і всі чоловіки ходили з ножами. Чимало темних особистостей, завербувавшись на шахти, у цих краях переховувалося від поліції, а селище Рорінг-Кемп вирізнялося особливим розмахом у пияцтві, убивствах і загальній розбещености.

Найближчий медпункт було розташовано за декілька кілометрів. Однієї ночі в селищі з’явилася молода, вагітна й виснажена хворобою жінка та попросила притулку, але жителі виявилися безпорадними. Вони поклали бідолашну на матрац у занедбаній халупі. Жінка заплющила очі й відвернулася обличчям до стіни, доки люди бігали по допомогу. Та коли повернулися, було запізно. Нещасна померла, залишивши по собі крикливе немовля. Ніхто й гадки не мав, звідки та жінка прийшла й куди прямувала.

Ніхто не знав, що робити. Люди поховали небіжчицю в м’якій землі біля річки. Хтось запропонував наступною вантажівкою відправити дитя до монастиря, але протягом трьох днів машини не було, а немовля заходилося від крику. Люди безпорадно дивилися на дівчинку, аж тут, на загальний подив, старий Чарлі, вийшовши з натовпу, узяв до рук брудний заплаканий згорток.

– Залиште її на мене, – різко сказав чоловік. – Я знаю, як поводитися з дитиною, маю досвід. Ти, Томе, біжи до підніжжя пагорба і знайди пастуха. Накажи йому принести трохи молока – і не зволікай! А ти, Джо, мчи у крамницю і без дитячої пляшечки не повертайся!

Усі остовпіли. Чарлі був, мабуть, найстарішим з усіх поселенців, а його халупа – найбруднішою. Самотній, сивий, похмурий, він рідко брав участь у п’яних забавах молодиків. Чоловік годинами сидів, дивлячись на перекопане довкілля, і жував тютюн. Говорив рідко, ніхто не знав, звідки він прийшов і від чого тікав. Чоловік був дивакуватим відлюдьком, і всі намагалися оминати його.

Чарлі відніс крихітку додому й поклав на брудну ковдру. Деякий час він стояв, безпорадно вдивляючись у дитя. Дуже давно він мав маленьку донечку, але дружина покинула його й забрала дитину. Чарлі не шкодував, коли пішла дружина, – вони встигли зненавидіти одне одного, та коли зникла маленька Вірджинія, щось померло в ньому.

– Я назву її Вірджинією, – пробурмотів старий. – Але моя Вірджинія була чиста, немов біла квіточка. Мабуть, треба це дитя вимити.

Чоловік розвів вогонь, нагрів води й ніжно вимив свою нову донечку милом. Але як загорнути чисте дитя в таку брудну ковдру? Хоча... У нього ж є чиста лляна сорочка й рушник десь у скрині! Старий сповив дитину й гойдав її, намагаючись угамувати голодний плач, допоки не прийшов пастух з овечим молоком. Чарлі не чекав, поки принесуть пляшку, а відірвав шматок рушника, занурив у молоко й дав їй посмоктати. Вірджинія незабаром заснула, сита й задоволена, і в хаті залунало тихе сопіння.

– Їй потрібна колиска, – пробурмотів старий, притискаючись щокою до її сонної голівки.

У серці чоловіка почала зароджуватися любов. Чарлі мав золото, заховане під мостинами хати, тож тепер воно знадобиться. Чоловік домовився з пастухом, що той щодня приноситиме молоко. Потім, обережно поклавши дитину на ліжко, він вирушив до господаря таверни та роздобув у нього порожній ящик і трохи сіна. У медпункті старому дали стос чистих рушників; у крамниці нарешті відшукали дитячу пляшку, а також нову ковдру й деякий одяг. Усе селище із цікавістю спостерігало за цими клопотами та допомагало як могло, вбачаючи в маленькій Вірджинії якусь незриму надію Рорінг-Кемпа.

Якось Чарлі стояв і дивився на свою названу донечку. Вона спала, мов чарівна біла квітка, під новою чистою ковдрою, у ящику, який він вистелив і обгорнув білим полотном. Але щось було не так, і чоловік уперше помітив бруд на підлозі. Через це бездоганно чиста колиска мала недолугий вигляд. І вперше за час свого життя в Рорінг-Кемпі Чарлі взявся відмивати, терти і шкребти дощату підлогу, допоки вона не набула первісного кольору свіжого дерева.

– Тепер ця колиска матиме просто чудовий вигляд, – задоволено сказав він, ставлячи її з ліжка на вичищену підлогу.

Але тепер уже підлога здавалася недолугою, адже Чарлі досі не помічав ані налиплого бруду й тарганів на стінах, ані чорної, укритої кіптявою стелі. «Краще я погодую її та віднесу до Тома, – подумав він. – А потім піду до крамниці та куплю щітку, вапно й засіб від тарганів».

Чоловік наполегливо працював протягом двох днів. Кілька приятелів допомагали йому, а ще один глядів Вірджинію, мимовільну причину всіх цих клопотів. Наступного вечора Чарлі з гордістю вніс немовля до оновленого дому й посадив собі на коліна. Вірджинія роздивлялася білі стіни та стелю радісними блакитними очима, а потім повернулася і втупилася поглядом на Чарлі – на засмальцьований землею й тютюном одяг, кудлату бороду, скуйовджене волосся і брудні руки. Йому стало ніяково. Чарлі почувався незручно в усій цій чистоті.

«Мабуть, треба подивитися у дзеркало», – подумав він, але такої речі в домі ніколи не було.

Чарлі вклав дівчинку спати та вирушив до струмка. Нахилившись над водою, він зазирнув у прозору глибину й сумно усміхнувся.

– Треба й собі причепуритися, – пробурмотів старий.

Чарлі у перукаря підстригся й поголився, а у крамниці придбав собі новий одяг. Старі речі чоловік виправ і відклав для лагодження. Але цим він займеться пізніше, зараз має багато інших справ.

Так маленька Вірджинія росла у своєму палаці, де її названий батько підтримував ідеальну чистоту. Коли весна поступилася місцем літу, надворі потеплішало, чоловік виносив колиску у двір, і дівчинка всміхалася небу і пташкам.

«А вона ж скоро вже сидітиме, – думав Чарлі. – І на що дивитиметься своїми блакитними оченятками? На брудне подвір’я, бур’яни та смердючу купу сміття? Ні, так не має бути!»

Тож Чарлі перекопав подвір’я, а у крамниці придбав насіння квітів. Потім він нарубав кілків у лісі та спорудив паркан під веселе аґукання своєї дитинки. Сонячне світло та лагідний гірський вітерець прискорили ріст насіння, і коли кучерява голівка Вірджинії почала визирати з колиски, квітник Чарлі вже буяв зеленню та квітами.

Мешканці селища спостерігали за цим перетворенням, і щось починало прокидатися в їхніх зачерствілих душах. Мало-помалу в Рорінг-Кемпі з’явилися й інші маленькі садки і квітники. А хатини були чистими й побіленими.

– Не годиться нам жити у свинарнику, еге ж! – казали люди.

Звісно, не годиться. Але справжньою причиною змін було чисте життя та крихітна дівчинка, яку старий Чарлі купав у відрі.

Коли Святий Дух входить у твоє серце, Він народжує в ньому нове, чисте життя. Ти можеш знехтувати цим, а можеш дбайливо плекати в собі.

Старий Чарлі зробив це нове життя центром свого дому, усе навколо підпорядкувалося йому, тобто змінилося.

Для нас це означає, що центром нашого існування повинен стати

Христос, Який показав нам вади нашого життя;

Христос, Який дає нам сили змінити наше життя;

Христос, Який перетворює наше життя Своєю любов’ю.

Ключ. «Визначив наперед, щоби були вони подібні до образу Його Сина» (Рим. 8:29).

Молитва. О Господи, я молюся, щоб нове життя, яке Ти дав, стало найважливішим для мене, стало центром усього. Молюся, щоб, дивлячись на Ісуса, я міг бачити, що в мені ще є потворним і гріховним.

Хай Дух Твій Святий наповнить моє серце і створить у ньому нове життя, щоб мені повністю змінитися під дією духовної краси та любови Спасителя Христа.

ПОМІРКУЙ. Які негативні явища у твоєму житті нещодавно відкрив тобі Святий Дух? Чи звертаєшся ти до Нього, щоб виправитися?

Таємниця старої картини

Святий Дух — образ Христа
(Див. Івана, 3:1–3; 2 Коринтян, 4:1–6)

Молодий сер Х’ю першим помітив їхнє наближення; він стояв, притулившись до воріт, і почувався, як завжди, нещасним, коли раптом підвів очі й упізнав стрижені голови та мундири солдатів Кромвеля. Вони галопом мчали між молодими зеленими акрами пшениці, що оточували його дім. Був 1649 рік.

Сер Х’ю почувався нещасним від того холодного січневого дня, коли до їхніх дверей примчав увесь змилений кінь, а вершник зіскочив із сідла й вигукнув жахливу новину: короля Карла страчено в Уайтхоллі, його син переховується, а їхню справу програно. Було ще багато чого, проте Х’ю, якому виповнилося лише тринадцять, уже цього не почув. Він вибіг у сад, кинувся під кущ зимоцвіту і плакав, плакав... Коли хлопець нарешті витер сльози, то помітив, що перші проліски пробилися крізь пріле листя дуба. Зауваживши це, він відчув: ще не все скінчено. Може, колись настане новий початок?

Хлопець почав мріяти про бідолашного спадкоємця. Ходили чутки, нібито принц Карл переховувався десь тут, на заході, тому Х’ю милю за милею верхи об’їжджав навколишні поля, пильно вдивляючись в обличчя кожного зустрічного молодика – про всяк випадок. Юний сер був настільки захоплений думами про принца-вигнанця, який нібито бродить навколо їхнього маєтку в пошуках притулку, що геть занедбав заняття грецькою та латинською мовами, чим доводив до відчаю свого наставника. Батько суворо докоряв Х’ю і навіть пригрозив покарати. Але він, шанобливо вислухавши батьківські настанови, із запалом випалив:

– Любий сер, чи не слід нам підготувати горище, щоб його величність король Карл ІІ знайшов тут притулок?

Суворий вираз обличчя батька раптово змінився на сумний і ніжний. Тепер він зрозумів, чому його вірний юний син не може зосередитися на уроках.

– Сину мій, – сказав він серйозно, – нехай збереже Господь принца та приведе його в безпечне місце. І нас також хай збереже Господь від такого відвідування. Ти хочеш, аби ми всі пішли за нашим королем на ешафот? Хіба нас не вважають прихильниками роялістів? Викинь цю думку, дитя, і зосередься на навчанні.

Х’ю промовчав. Хіба він не бачив, як змінився того дня його батько? Чоловік обстриг волосся, сховав вишуканий одяг і змусив Х’ю зробити те саме. Тепер вони вдягнені як поважні фермери, й ніхто не міг визначити, до якої партії належать. Також вони більше не згадували в розмовах про королівство.

Але Х’ю не викинув із голови думки про королівського вигнанця. Він підтримував ідеальний порядок у своїй спальні; тут завжди лежала напоготові чиста постільна білизна, яку він без дозволу взяв у шафі. На стіні проти ліжка хлопчик повісив невеликий портрет Карла Першого, придбаний батьком під час останнього візиту до двору, – чудова робота у стилі Ван Дейка. Подібність портрета до оригіналу просто вражала.

Х’ю подумав: якщо принц з’явиться, то йому буде приємно побачити цю картину.

Але принц так і не з’явився. Натомість одного квітневого дня примчав загін «круглоголових» – солдатів Кромвеля. Вони летіли галопом через позеленілі поля прямо до садиби.

Побачивши їх, Х’ю метнувся до під’їзної алеї та побіг до будинку. Вершники помітили його і спрямували коней на нього, так що хлопчик чув за спиною важкий тупіт копит. Усе вирішували секунди. Х’ю таки випередив переслідувачів і влетів у дім, коли солдати були вже біля під’їзду. Поки вершники злазили з коней, він встиг добігти до кабінету батька.

– Тату, вони тут... Солдати тирана! – вимовив він, насилу переводячи подих. – Вони, напевно, будуть обшукувати будинок і допитувати вас, як допитали сквайра Робінсона.

– Накажи матері заховати все срібло, а ще наші святкові вбрання, – промовив батько. – Допоможи їй усе приховати, поки я затримаю їх у вітальні.

Х’ю влетів у свою маленьку кімнату всього на кілька кроків раніше за солдат. Їхні черевики вже стукотіли сходами, коли він згадав: картина на стіні. Занадто пізно ховати її, та й нікуди. Голос батька пролунав у його голові: «Ти хотів би, щоб ми всі пішли за ним на ешафот?» Хлопець різко озирнувся.

На столі лежали пензлі, палітра й незакінчений пейзаж, бо Х’ю у вільний час займався живописом. Він схопив пензель і розмазав зелену фарбу по обличчю короля, яке тепер стало схожим на грубе яблуко, ляпнув фіолетові плями на прикрашене коштовними каменями королівське вбрання, немов кілька слив, розмазав жовту пляму, що перетворилася на тарілку, – і тепер сер Х’ю сміливо стояв перед картиною, розставивши ноги, охороняючи свого короля, коли солдати ввірвалися в кімнату.

Солдати не знайшли нічого сумнівного, але коли пішли, Х’ю віддав портрет батькові, і той сховав його за кухонною шафою. Там і пролежала картина багато років, усіма забута. Сер Х’ю виріс. Він мав щастя дожити до відновлення королівської влади в Англії та брав участь у коронації принца. До самої старости служив він королю вірою і правдою.

Після смерти сера Х’ю маєток перейшов його синам і потім передавався з покоління в покоління їхнім нащадкам.

Минуло майже триста років. У середині ХХ століття власник маєтку, великий любитель мистецтва, вирішив перебудувати довгий хол під картинну галерею. Ось тут і з’явився на світ невеликий портрет, прихований потворною мазаниною.

Господар маєтку був спантеличений. Це якесь убозтво: сама картина невиразна, хоч і дуже стара, але з надзвичайно гарною рамкою. Варто зберегти. Він почепив картину високо в темному закутку й, нічого не знаючи про її історію, втратив до неї інтерес.

Одного разу відомий торговець творами мистецтва відвідав маєток, щоб ознайомитися з колекцією картин. Господар і гість неквапливо оглядали галерею, зупиняючись то там то тут, роздивляючись полотна й обговорюючи ціни. Західне сонце світило у вікно, і яскравий промінь висвітив дивний маленький натюрморт у кутку. Аж раптом торговець різко зупинився, пильно вдивився, заліз на стілець, аби поглянути ближче, а потім заговорив, ледве стримуючи хвилювання.

– Чи можу я зняти цей маленький натюрморт і розглянути? – запитав він.

– Звісно, – відповів господар. – Здається, він належить родині вже багато років, із середини сімнадцятого століття, проте, на жаль, я так і не дізнався його історії.

– Чи дозволите взяти й дослідити цю річ? – запитав торговець.

Господар охоче дозволив. Пізно ввечері, коли вся сім’я експерта вже спала, він узявся за розгадку таємниці картини. Зрозуміло, що ця мазанина не могла належати руці того, хто намалював такий вишуканий, багатий півтонами фон. За допомогою спеціальних інструментів і хімічних препаратів він видалив потворні жовту й зелену фарби.

І тоді ясно та виразно, як і того далекого дня, коли картину було написано, виступив із темряви часів і засяяв нетлінної красою портрет короля.

Коли ми приймаємо Христа в наші серця, наші тіла стають домівкою Святого Духа. Тому життя й любов Ісуса мають сяяти дедалі яскравіше. Але є зовнішні речі – наприклад, недбалість, грубість, неохайність, вередливість або погані манери, – і тоді люди не в змозі побачити, що в нас живе Христос.

Дехто думає, що ці риси характеру не такі вже й важливі. Але для справжнього християнина не може бути незначним те, що спотворює і приховує Ісуса, Який живе в нашому серці.

Ключ. «Бог, Який сказав: Нехай із темряви засяє світло! – освітив наші серця, щоб просвітити пізнання Божої слави в особі Ісуса Христа» (2 Кор. 4:6).

Молитва. Даруй мені красу внутрішнього світу людини, щоб зовнішнє і внутрішнє було в мені єдине! (З молитви Сократа).

Господи! Зроби так, щоб красу Ісуса, Його дивовижну чистоту і праведність було видно в мені. Божественний Святий Дух! Очисти все моє єство, аж поки не засяє в мені краса Ісуса.

ПОМІРКУЙ. Які погані риси характеру тобі найважче виправити? Звертайся щодня до Господа Бога, просячи Його допомогти тобі позбутися цих недоліків, і Він обов’язково допоможе, якщо довіришся Йому всім серцем.

VII

“Плід же Духа — любов, радість, мир, довготерпіння, ласкавість, доброта, віра, лагідність, стриманість”.

(Галатів, 5:22–23)

Набута віра

Плід духа — любов
(Див. Галатів, 5)

Чанг був ватажком китайських розбійників за тих часів, коли іноземці ще могли вільно в’їжджати до Китаю. Він очолював горезвісну банду, сумно відому своєю жорстокістю і злістю.

Розбійники жили в печерах, високо в горах, де урядові війська ніколи не могли їх знайти. Озброєні до зубів, темними вітряними ночами вони виповзали на сільські околиці. За умовним сигналом розбійники відразу кидалися в атаку, відстрілюючи лютих собак, хапаючи, грабуючи та стріляючи в кожного, хто намагався чинити опір. Вони продавали здобич на далеких ринках і знову нападали, коли їхній прибуток закінчувався.

Саме тому не було жодного села навколо величезної гори, яке б почувалося в безпеці, адже нікому й ніколи ще не вдалося здолати розбійників, навіть вистежити їх. А тепер затівалася ще масштабніша справа. Чанг обговорив цю ідею зі своєю бандою, збіговиськом шибеників, які боялися й ненавиділи свого ватажка, бо він завжди забирав значну частину здобичі собі. Та оскільки більшість із них тікала від правосуддя, і вони не могли повернутися у свої домівки, то похмуро слухали, поки Чанг говорив.

Останнім часом селяни геть збідніли, говорив він, тому треба мітити вище, на містечко, що на півдні, біля підніжжя пагорбів. Там більше здобичі – чимало крамниць, і, що найкраще, невелика лікарня, яка належала трьом іноземним дияволам. Сюди за ліками приїжджали люди з усіх околиць; а для дуже хворих вони мали навіть кілька ліжок. Лікарі, без сумніву, були багатими. А крім грошей, там є ковдри й усілякий крам, яким користуються ці чужинці. Вони матимуть великий куш із цього міста.

Чоловіки похмуро слухали. Це був набагато ризикованіший проєкт, ніж усе, що вони чинили раніше, але повстати проти свого ватажка означало неминучу миттєву смерть. Під час нападу був шанс лишитися живим. Вони постійно перебували в небезпеці, і це затьмарювало все їхнє існування. Вибору не було, та й ковдри знадобилися б холодної гірської зими, якщо дозволять залишити їх собі.

Напад було заплановано на найтемнішу ніч. Розвідник уже встиг побувати на базарі й дослідити місцевість. Усі зібралися навколо накресленого вуглиною плану, і кожного чітко проінструктували, що робити, куди йти та що атакувати; наприкінці операції за сигналом Чанга всі мали негайно відступити. Напад триватиме лише кілька хвилин, а сам Чанг із деякими посіпаками мав атакувати лікарню.

Настала вирішальна ніч. Перші кілька хвилин усе йшло за планом. Сторожа лікарні швидко здолали, і Чанг із двома товаришами ввірвався до тихої маленької палати, хапаючи, грабуючи й засліплюючи очі переляканого санітара яскравим ліхтарем.

Щойно вони закінчили з лікарнею, як із будинку вибіг лікар, а за ним дві медсестри. Чанг ударив чоловіка по руці так сильно, що всі почули, як хруснула кістка. Беззбройні жінки, побачивши блиск сталі, відсахнулися. Лише коли Чанг приклав свисток до рота, раптом зрозумів, що щось не так; цього разу місто підготувалося до їхнього вторгнення, на них чатувала варта.

Точилася запекла битва. Лунали крики й вереск, літали й розбивалися предмети, падали тіла. Чанг вагався. Ватажок міг утрутитися й битися разом зі своїми людьми, а міг, покинувши награбоване, зникнути у темряві дерев за лікарнею.

«Тут кожен сам за себе», – вирішив ватажок і втік, покинувши в чагарниках свій ліхтар, бо світло викриє його в темряві.

Чанг щодуху летів через купи сміття, брудні канави, колючі кущі, аж поки не затихли крики та брязкіт зброї, а небо залила червона заграва від полум’я. Потім він зрозумів, що залишився сам посеред ночі й пагорбів. Один, але аж ніяк не в безпеці! На світанку патрулюватимуть пагорби, тому він має повернутися до гірського сховку, печер, скель і глибоких долин.

Зійшло сонце. Ватажок лежав, змучений, в укритті густо порослих лісом передгір’їв – переляканий утікач, який рятує свою шкуру.

Його не зловили. Протягом декількох днів чоловік тинявся в горах, просив милостиню в селах і навіть наймався збирати врожай. Ніхто й не підозрював, що цей утомлений, змучений волоцюга був Чангом, ватажком розбійників, жахом усієї місцевости.

І все ж чоловік не мав спокою. Хоч би яким злим та егоїстичним він був, усе ж він ватажок банди. Попри те, що поводився як тиран, обманював своїх людей, тепер, лишившись самотнім, Чанг сумував за ними. Дружби між розбійниками не було, але по-своєму він пишався своїми людьми.

Скільки товаришів загинуло в тій битві? Кого схопила поліція? Хто, крім нього, урятувався?

Так далі жити не сила. Розшукувати Чанга, мабуть, давно припинили, та його тепер не впізнала б навіть власна банда – він став кулі, бритоголовим селянином. Він піде до міста, пошукає собі там, на рівнинах, роботу, а з часом, можливо, купить невеличку ферму та рисове поле. Уся любов до грабунку, здавалося, згасла в ньому разом із загибеллю банди. Якби ж існував якийсь шлях примирення, він би його знайшов.

Сонячного базарного дня Чанг з натовпом селян увійшов до міста. Він прогулювався, помічаючи все, але ніби ні на що не дивлячись. Лікарню ще не відбудували, і чужоземців там не було. Оглядаючи руїни, він звернувся до місцевого жителя.

– Яке нещастя! Я чув, що в цьому будинку жили іноземці. Як він згорів?

– Прийшли кляті розбійники. Вони спалили лікарню й поранили нашого лікаря. Тепер він поїхав. Але неодмінно повернеться й відбудує лікарню.

– А що сталося з розбійниками? Сподіваюся, їх покарали? Вони на те заслужили.

– Багатьох вбито, декого забрали до в’язниці. Трьох смертельно поранено.

– І що з ними зробили?

– Поліція вже хотіла винести їхні тіла за місто й лишити вмирати, але вийшов лікар і благав їх не чіпати.

– Благав за них? Навіщо? Він хотів убити їх сам?

– О, ні! Цей лікар проповідує релігію любови. Лікарня вщент згоріла, але він узяв їх у свій дім. Хоч його руку було зламано, і він мало що міг зробити сам, але пояснив медсестрам що й до чого. Сам лікар на день поїхав в інше місто, де на руку наклали гіпс. Та потім він повернувся й безперервно доглядав тих трьох лиходіїв, дбаючи про них, як про своїх дітей. Ці леви перетворилися на ягнят. Один помер, але двоє вижили.

– І де вони зараз? Він видав їх поліції?

– Ні. У поліції вважали, що вони померли, тож по них не повернулися. Коли лікар полишив місто, ці двоє пішли з ним. Вони полюбили його як батька. Припускаю, вони ніколи не полишать його.

Чанг не міг повірити. І тільки коли ще від кількох людей почув цю неймовірну історію, то переконався, що все правда. Іноземець полюбив своїх кривдників і зробив добро тим, хто нападав, грабував і паплюжив. Вороги стали друзями. Любов виявилася сильнішою за меч.

Про таке ніколи раніше не чули. Це була неземна любов, народжена в серцях людей. Тієї ночі, лежачи без сну, Чанг вирішив знайти джерело цієї любови. Містяни казали, ніби це релігія любови, й існували ті, хто також її сповідував.

Колишній ватажок був рішучим. Хоч би де він працював, хоч в яких містах бував, він шукав те, що змушувало людину любити своїх ворогів. І настав день, коли Чанг знайшов послідовників Ісуса й дізнався про джерело цієї любови.

Бог – джерело всепрощаючої любови, і ця любов вилилася у світ через Ісуса Христа. Ту ж саму любов дано нам через Святого Духа, щоб ми могли навчитися любити й прощати, як це робить Сам Бог.

Щоб дізнатися, як любить Господь, прочитайте 1 Івана, 4:7–21. Аби зрозуміти, наскільки це важливо, прочитайте в 1 Коринтян, 13.

Ключ. «Божа любов влилася в наші серця через даного нам Святого Духа» (Рим. 5:5).

Молитва.

Любов не помиляється.

Любов – то є дар святий,

Який нам відкрив Ісус,

Пожертвувавши Собою.

Так навчи нас, Боже,

Любити ще сильніше,

Бо немає іншого шляху

До Твоєї оселі.

ПОМІРКУЙ. Ісус висловив сутність Божественного милосердя в молитві «Отче наш»: «Прости нам провини наші, як і ми
прощаємо винуватцям нашим».

Як можемо дотримуватися цих слів у своєму житті?

Пісня перемоги

Плід Духа — радість
(Див. Івана, 16:20–33)

Ніхто достеменно не знає, чому римський імператор Нерон настільки сильно ненавидів перших християн. Правитель мав владу над життям і смертю своїх підданих, тому всі, окрім християн, жили у страху перед ним. Послідовники Христа позбулися страху смерти, бо знали, що навіть вона не може відокремити їх від любови Божої. Для них померти – означало радісно ввійти у присутність Ісуса, і багато християн під час власної страти співало. Вони знали, що Нерон міг знищити їхнє тіло, проте не міг зламати їхній дух, і, можливо, це й було однією з причин, чому імператор ненавидів християн.

Протягом літа Нерон розважався в Колізеї, найбільшому амфітеатрі тогочасся, влаштовуючи видовища для себе й римлян і спостерігаючи, як християн кидають на розтерзання диким звірам. Та коли настала римська зима, Колізей замкнули. Нерон розмірковував, що ж зробити з тими сорока християнами, яких нещодавно заарештували й залишили на «милість» імператора.

– Нехай замерзнуть на смерть! – гарчав Нерон, дивлячись на білий зимовий пейзаж.

Він наказав начальнику своєї охорони відвести сорок в’язнів до маленького замерзлого озера в горах над містом і, роздягнувши їх, залишити вночі на кризі – ці християни мали зректися Христа або ж померти. Водночас воїни на березі мали розкласти величезне багаття й лишатися там, допоки останній засуджений «зрадник» або замерзне на смерть, або прийде грітися, зрікшись своєї віри.

Таким був наказ Нерона, і сорок християн стояли на вкритому кригою озері під місячним небом. Однак час від часу, крізь потріскування дров і шкварчання смаженого м’яса, до зоряного неба линула пісня: «Сорок бійців б’ються на славу Твою, о Христе, здобуваючи перемогу у Твоє ім’я, віддаючи Тобі вінці».

Воєначальник слухав у скорботному мовчанні, бо він теж знав про Христа. Він також вірив, що Ісус – це дорога до вічного життя, але ніколи не наважувався зізнатися в цьому. Чоловік бачив забагато страждань Христових воїнів, і не був певен, що також витримає.

Та раптом солдати замовкли, побачивши, що один бідолаха, ледь пересуваючи ноги, бреде до них по крижаному озеру. Дивлячись на багаття, лютий біль від обмерзання виявився сильнішим за витривалість. Солдати, вибухнувши глузливим реготом, витягли нещасного на берег, одягли й нагодували, але всередині глибоко зневажали.

Переможна пісня на кризі стихла. Група стояла у скорботному мовчанні.

Аж тут глузливий сміх солдат біля вогнища раптом обірвався. Їхній воєначальник підвівся, скинув свій теплий одяг і вийшов на кригу, блідий і непохитний. Воїни Христові радісно привітали його, а їхні ослаблі голоси задзвеніли з новою потужністю: «Сорок бійців б’ються на славу Твою, о Христе, здобуваючи перемогу у Твоє ім’я, віддаючи Тобі вінці».

Ключ. «У присутності Твоїй повнота радості; у Твоїй правиці розкошування повіки» (Пс. 16:11).

Молитва. Господи, хоч би що зі мною сталося, даруй пам’ятати, що Ти – джерело моєї радости і що, знаючи та люблячи Тебе, я можу бути щасливим в Ісусі попри печаль і біль. Позбав мене нарікань, жалю до себе та пригнічености, й дозволь показати близьким мені людям, що християнин має силу радіти за будь-яких обставин.

Хай мир і щастя, які приходять від близькости з Тобою, панують у мені. Нехай Твоя радість щодня вирує в нас, християнах, а Твій вічний Дух перебуває в наших душах і тілах, наповнюючи світлом і радістю, щоб ми могли зустріти все прийдешнє, навіть саму смерть мужньо та з незмінною вдячністю Тобі. Амінь.

ПОМІРКУЙ. Чи залежить твоя вдячність Богу від злетів і падінь? Чи знаєш ти, що означає завжди радіти в Господі?

Найкраща робота

Плід Духа — мир
(Див. Івана, 14:27)

Учні художнього класу дискутували на дитячому майданчику. Їхні іспити відбудуться наприкінці семестру, і кожен має представити картину. Деканат вивісив список тем на вибір, одна з яких – «Мир».

– Там досить великий простір для творчости, – сказав один з учнів. – Морський пейзаж... світанковий краєвид... захід сонця...

– Це не оригінально! – заперечив інший. – Нічна сцена була б кращою, але її важко писати. А як щодо старого, який доглядає сад? О, але вираз обличчя вимагає великої майстерности, якої я ще не маю. Це теж не годиться!

– Краще зобразити тварину. Кішка згорнулася калачиком на сонечку, але як передати муркотіння?

– Можна подати абстракцію – просто палітру кольорів.

– Можливостей безліч, але я краще оберу іншу тему!

Екзаменатор швидко розсортував роботи за темами. Кілька студентів обрало «Мир», і він був не в захваті від їхніх зусиль. Досить незграбна постать, яка наче мала нерухомі суглоби, розтягнулася на пляжі в бікіні; захід сонця аж надто перебільшений – ніхто ніколи не бачив таких кольорів у природі!

Екзаменатор зітхнув, узяв наступну роботу й завмер. Невже помилився? Чи можна цей дикий пейзаж, де все навколо вирує, назвати «миром»?

Учитель пильно придивився і зрозумів.

Юна художниця зобразила бурю на морі. Їй вдалося передати, як стрімко насуваються хмари, а на першому плані кучеряві зелені хвилі розбиваються об судно, перетворюючись на піну. На кормі вона грубо накидала обриси людей.

Так, ця дівчина вміє малювати.

Пози зображували жах, і дехто в розпачі підводив обличчя до неба, чекаючи припинення бурі. А в центрі картини, на кормі судна, у найдрібніших деталях виписано велику постать; чоловік стояв, опершись на двері своєї каюти, дещо захищений від вітру, й дивився на малюка, якого міцно притискав до своїх грудей. І на маленькому піднесеному личку дитини не було ні страху, ні смутку. Навколо шаленіла буря, а дитя безтурботно спало в обіймах батька.

Мир, який дає цей світ, залежить від блакитного неба, безпечного оточення, свободи від воєн, заворушень і неспокою. А мир, який дає Ісус, триває безпосередньо під час бурі. Ніщо не може торкнутися нас або завдати нам болю, якщо Бог не дозволить цьому статися задля нашого блага. Той, хто пізнав, що Господь контролює будь-яку нашу ситуацію, – той пізнав мир.

Ключ. Незадовго до Своєї смерти Ісус сказав учням: «Мир залишаю вам, Мій мир Я даю вам. Не так, як світ дає, Я даю вам. Хай не тривожиться ваше серце і не лякається» (Ів. 14:27).

Молитва. Нехай зійде на нас роса Твоєї тиші, допоки всі наші тривоги не стихнуть. Зніми з наших душ напругу та стрес, і нехай наше впорядковане життя засвідчить красу Твого, Господи, спокою.

ПОМІРКУЙ. Так само, як рослина потребує землі, сонця й дощу, щоб міцніти й бути плодовитою, так і тобі потрібна духовна їжа, аби зростати християнином.

Що допомагає нам зміцнюватися у вірі?

• БОЖИЙ ГОЛОС. Господь говорить із нами в різний спосіб, але один із надважливих – через Біблію.

• Молитва – це не список покупок зі щоденними потребами. Вона має стати способом життя – постійно жити в усвідомленні присутности Бога, бути відкритим до Нього та спілкуватися з Ним протягом усього дня.

• СЛУЖІННЯ БОГУ. Спробуй з’ясувати, як можеш служити Богу найкраще, приділяючи особливу увагу тому, яка ти людина, які природні дари та здібності дарував Бог, а також зважаючи на час і таланти.

• ХРИСТИЯНСЬКА ПІДТРИМКА. Приєднайся до церкви, недільної школи чи молодіжної групи. Це буде для тебе великою допомогою та підтримкою, а також дасть можливість допомагати іншим.

• ЧИСТОТА СЕРЦЯ. Якщо згрішив, перепроси та швидко виправ це, таким чином ти збережеш своє сумління чистим.

• ЗРОСТАННЯ У ВІРІ. Коли переживаєш труднощі, зверни увагу на Божу найвищу силу та Його любов до тебе, а не на розмір своєї проблеми – і тоді побачиш справжнє значення і мізерність власних проблем.

VIII

Духовне зростання. Ставлення до Бога

Книга у шафці

Зростання в духовному житті. Бог говорить через Біблію
(Див. Псалом 11)

Моше був французьким євреєм, і все дитинство його водили до синагоги, де він слухав читання Тори. Його батько був багатим бізнесменом і глибоко релігійною людиною, і, як і всі ортодоксальні євреї, чекав на прихід обіцяного народу Месії. А ще Моше ніколи не читав про Ісуса, чиє земне життя було виконанням старозавітних пророцтв.

Моше любив і поважав свого батька. Він нетерпляче чекав того дня, коли стане його партнером у фірмі. Часто батько й син вели довготривалі бесіди, і якось розмова зайшла про релігію. Моше розповів про одного зі шкільних товаришів, який особливо його захоплював.

– Бернар найдобріший, найкращий з усіх, кого я знаю, – сказав Моше, – але він читає Новий Завіт і часто про це говорить. Тату, чому неправильно читати Новий Завіт?

Батько відразу насторожився.

– Сину мій, – сказав він, – тримайся якнайдалі від цієї книги, бо в ній повно брехні. Там написано, що Ме-сія вже прийшов, а наш народ не визнав Його й розіп’яв. Моше, пообіцяй ніколи не читати цю книгу.

Моше задумався. Таємниця книги інтригувала.

– Ніколи – це надто довго, тату, – відповів він, – але пообіцяю ось що. Я не розгорну Новий Завіт, поки мені не виповниться двадцять один рік. Після цього, думаю, я маю вирішити сам.

Батькові нічого більше не залишалося, як вдовольнитися такою відповіддю.

Минули роки, Моше став дорослим. Він був довіреною особою у фірмі свого батька, і навіть доріс до партнерства. Тож одного разу батько відправив Моше до Англії як представника фірми для укладання важливої ділової угоди.

Моше вперше був в Англії, хоча вільно говорив англійською, як і трьома іншими мовами. Лондон вразив і захопив його. Тож після завершення всіх справ молодик вирішив залишитися на кілька днів й оглянути місто. Він заселився в комфортабельному готелі, де перший вечір присвятив документам, аби підготуватися до зустрічі.

В Англії та Америці існує християнське товариство під назвою «Гедеонові брати», що займається розповсюдженням Біблії та Нового Завіту в лікарнях, готелях та інших місцях. Як здивувався Моше, коли у шафці біля ліжка побачив книгу – Новий Завіт! Поспішно засунувши шухляду, молодик спробував забути про знахідку й зосередитися на своїх паперах, але книга у шафці не виходила з голови. Що в ній такого небезпечного й таємничого? Моше так і підштовхувало погортати її, але до двадцять першого дня народження залишалося ще кілька місяців, і обіцянка зв’язувала його. І все ж, попри ділові зустрічі й огляд визначних пам’яток, ця думка не полишала його: «Чому батько ненавидить і боїться цю книгу? Що робить її такою небезпечною і водночас такою привабливою?»

Останньої ночі Моше не стерпів. «Батько не мав права пов’язувати мене цією обіцянкою, – вирішив він. – Мені двадцять, і я дорослий чоловік. Я прочитаю тільки перший розділ, а потім засну».

Пальці Моше злегка тремтіли, коли розгорнув перший розділ Євангелія від Матвія. Прочитавши, він був здивованим і розчарованим: це просто генеалогічне дерево, список старозавітних імен, які добре знав. У цьому не було нічого небезпечного або таємничого, тож сміливо читав далі. Тут була коротка розповідь про народження Христа. Моше почав читати повільніше. У вірші 21 він вражено зупинився: «Даси Йому ім’я Ісус, бо Він спасе Свій народ від його гріхів».

Моше перечитував цей вірш знову і знову. Ніщо в його єврейській релігії не говорило про те, що людину можна врятувати від її гріхів. Він пристрасно бажав чинити правильно й дотримуватися Закону Божого, але знав, що з дитинства постійно його порушував, і вважав, що завжди порушуватиме. Чи існував насправді хтось, хто міг врятувати від гріха; хтось, хто міг звільнити від цього почуття провини й дозволити бути тим, ким хотів бути? Якщо так, то ось і відповідь на найважливіше питання життя.

Моше повернув книгу у шафку, бо більше не повинен порушувати свою обіцянку, але не міг спати: відчував, що має дізнатися більше. Наступного ранку, завершивши свої справи, молодик поїхав додому, але чомусь вітання батька, який так пишався сином, зовсім не потішили. Тільки пізніше, коли святкування його повернення закінчилося, Моше випалив: «Батьку, я порушив свою обіцянку, я читав Книгу».

Тоді Моше довелося пережити дуже важкий час. Батько ясно дав зрозуміти: якщо син вирішить бути християнином, то більше не зможе залишатися у фірмі і стати партнером. Моше дочекався, коли виповнився двадцять один рік, а потім із чистим сумлінням вивчав Новий Завіт. Через книгу Господь Бог говорив із ним, і Моше визнав Ісуса Христа Месією Старого Завіту, Сином Божим, своїм Спасителем і Тим, Кому він усім зобов’язаний. Молодик без вагань покинув батьківський дім і почав проповідувати Євангеліє своєму народу, євреям.

Я не знаю, чим закінчилася ця історія і чи прийняла Моше його родина. Коли я зустріла його, Моше потерпав від самотности й переслідувань, але почувався неймовірно щасливим. Адже через Новий Завіт чоловік знайшов істинну відповідь на головне питання свого життя – знайшов Ісуса.

Ключ. «Твоє слово є світильником для моїх ніг, світлом на моїй стежці» (Пс. 119:105).

Молитва. «Відкрий мої очі, щоб я міг побачити дивовижні властивості Твого Закону!» (Пс. 119:18).

ПОМІРКУЙ. Якщо ти захочеш почути голос Божий, то найкращий шлях – уважно читати Біблію, дотримуватися її заповідей і вчитися з неї. Зі Священного Писання ти зможеш багато дізнатися про особистість і характер Бога. Це допоможе тобі спілкуватися з Ним у твоєму повсякденному житті.

Лист

Молитва в ім’я Ісуса
(Див. Івана, 16:23–27)

Усе своє життя стара Айша прожила в невеликому селі, що розкинулося високо в горах. Якщо не рахувати поїздок на базар, які траплялися час від часу, то весь світ Айші обмежувався купкою глиняних хатин, що ліпилися до скель. Дівчинкою вона випасла кіз на порослих чагарником схилах, де місцеві чоловіки палили деревне вугілля. Кілька років по тому Айша вийшла заміж і переїхала зі своєї критої соломою хатини, що стояла в тіні старого дуба, у таку ж хатину, але вже біля сільського колодязя. Тут вона щодня носила воду, обробляла клаптик землі, що належав сім’ї чоловіка, тут народила й виховала дітей. Однак тепер її чоловік помер, діти створили сім’ї та роз’їхалися іншими селами, тож Айша залишилася сама.

Останнім часом жінка зауважила, що її зір стрімко погіршується, і сильно стривожилася: що вона робитиме, якщо зовсім осліпне? Дочки любили матір, але зяті не хотіли жити з нею разом. Та й Айша не прагнула переїжджати: вона любила свою стару хатину... Якби можна щось зробити з очима?

Того вечора, коли її сусіди повернулися з базару, вона заговорила з ними на цю тему. І ті повідомили їй гарну новину: у містечку є медсестра-місіонерка, яка має хороші ліки. Багато людей завдяки їй позбулося кашлю, гнійників і навіть запалення очей, а ще там лікують безкоштовно. Тож Айша обов’язково має туди поїхати. Сусіди пообіцяли взяти її із собою наступного разу.

Айша повернулася додому заспокоєною та впевненою, що зір відновиться.

Уже за тиждень Айша сиділа в маленькій месіанській амбулаторії, озираючись і на свою чергу. Медсестра ласкаво привіталася з нею, оглянула очі та попросила зачекати. Коли ж усі пацієнти розійшлися, медсестра підійшла й заговорила до Айші її рідною мовою. Це було настільки несподівано, що жінка не одразу могла зосередитися на розмові. Але, зрештою, вони порозумілися.

– Я нічого не можу вдіяти з вашим зором, – сказала медсестра. – Вам потрібна операція. Я маю брата, який працює офтальмологом; він живе на узбережжі. Думаю, він зможе вам допомогти.

– Але як я туди дістануся?

– Автобусом.

– Я ніколи не їздила так далеко, до того ж коштів таких не маю.

– Може, ваші діти допоможуть?

– І що я робитиму, як приїду туди? Я ніколи не була в місті й можу заблукати.

– Розпитаєте містян, як дістатися лікарні. Кожен знає, де це.

– Навіть якщо я й потраплю туди, лікар може не прийняти. Я бідна стара жінка, раптом він не зрозуміє мене.

– Він щодня бачить багато бідних бабусь і добре говорить вашою мовою. Крім того, я дам лист, у якому напишу, що ви приїхали здалеку.

Думка про лист заспокоїла стареньку. Повернувшись додому, вона переговорила з дочками, і за кілька днів зять купив тещі квиток на автобус і відправив її в місто на узбережжі, де інший далекий родич мав зустріти і прихистити в себе. Але найбільші сподівання жінка покладала на лист.

Спливло доволі часу, перш ніж медсестра знову побачила Айшу. Вона ледве впізнала стареньку, бо та була в окулярах. Хода жінки стала впевненою, вона більше не човгала й не мружила очі, підсліпувато вдивляючись перед собою. Айша тепер бачила добре.

Вона, як і колись, прийшла до амбулаторії та довго чекала, поки всі пацієнти розійдуться, адже мала що розповісти. Тож медсестра відвела жінку до себе нагору, і за чашкою м’ятного чаю Айша розповіла свою історію. Сестра усміхалася, уявляючи цю сцену – натовп у лікарні, змученого брата й рішучу бабцю.

– Я вирушила з дому рано-вранці, як ти й сказала, – почала Айша, – і, звісно ж, заблукала. Родич, у якого я зупинилася, дав гроші на автобус, але я переплутала рейс. Коли ж дісталася лікарні, був час другого заклику до молитви. Двері зачинено, за якими натовп тих, хто спізнився, як і я. Вони стукали, щоб їх впустили. Медпрацівник вийшов і повідомив, що вже немає місць, тож ми мали повернутися по обіді або завтра. Більше нікого не пускали. Люди сперечалися, сердилися, проте все марно. Та я підняла твій лист і вигукнула: «Я прийшла від імені сестри лікаря! Я прийшла від імені його сестри!»

Медпрацівник глянув на лист, він був справжнім. Справа термінова. Чоловік впустив Айшу, відвів її до приймальні. Лікар, упізнавши почерк, одразу ж прочитав лист і обстежив очі старенької. Проблема була очевидною, і він пообіцяв прийняти жінку негайно. Для медиків усе було звичайною рутиною, натомість Айші все здавалося суцільним дивом.

– Служитель запросив мене ввійти, – продовжувала вона із сяйвом в очах, – лише мене! А всі інші мали піти! Там була велика черга, але він провів мене крізь натовп просто до лікаря! Бо я заявила: «Я прийшла від імені вашої сестри!» Було багато людей, але лікар залишив їх, узяв лист і прочитав його просто там! А потім він повернувся до мене, старої та бідної бабці, і зробив для мене все, про що ти просила, – ліжко, операцію... І ось тепер я бачу!

Айша замовкла й замислилася. Коли жінка знову заговорила, її голос був лагідним і здивованим.

– Твоє ім’я для нього таке дорогоцінне, – пробурмотіла старенька. – Він зробив для мене геть усе, що ти просила. Яке ж дорогоцінне твоє ім’я для нього!

«В ім’я Ісуса!» – це не якась магічна формула, завдяки якій маємо відповіді на наші молитви. Як уже знаємо, саме життя, смерть і воскресіння Ісуса повернули нас до Бога. Лише завдяки великому подвигу Спасителя Бог нас прийняв, і тепер ми можемо приходити до Нього в молитвах. А впевненість, що нашу молитву почуто, походить від щиросердної віри в Ісуса.

Отже, молячись в ім’я Ісуса, ми визнаємо перед Богом і нагадуємо собі, що своєю єдністю з Ним повністю зобов’язані Христу й тому, що Він для нас зробив. Так само, як медсестра просила за Айшу в листі, який було підписано її ім’ям, так і ми можемо просити й отримувати все, що Господь обіцяв нам у Своєму Слові.

Ключ. Ісус «…будучи завжди живим, Він може завжди спасати тих, хто приходить до Бога через Нього, аби заступитися за них» (Євр. 7:25).

Ісус сказав: «Знову й знову запевняю вас: чого тільки попросите від Отця в Моє Ім’я, – дасть вам» (Ів. 16:23).

Порятунок

Молитва за ближнього
(Див. Филип’ян, 4:6–7; Колосян, 4:2)

Одного суботнього ранку Марко прокинувся й зрозумів, що настало справжнє літо: сонце сяяло яскраво, а пташки співали дзвінко. Він схопився з ліжка й підбіг до вікна. Світ на вигляд був саме таким, як він і очікував: поля виблискували, а туман клубочився у вербах уздовж берегів струмка. Жовтець скоро широко розкриється, не можна марнувати час. Марко натягнув одяг і навшпиньки спустився донизу. Він здивовано повів бровою, коли помітив, що цуценя вистрибнуло з кошика, і пішов за ним до саду, наповненому вранішньою свіжістю. Сьогодні субота, радів хлопчик, не потрібно поспішати, щоб вчасно вирушити до школи. У вихідний усі спали довше, тож він мав достатньо часу до сніданку.

Марко забарився біля воріт. Так багато місць, куди можна вирушити, що важко обрати. Він міг би піднятися на пагорб за будинком, поганяти диких віслюків і пошукати гнізда жайворонків; або повернути ліворуч у ліс, де росли дзвіночки, й подивитися, чи вилетіли з гнізда горобенята. Але врешті-решт Марко вирішив спуститися в долину і пройти вздовж струмка, щоб подивитися, як поживає жаб’яча родина. Усе те місце вже мало б кишіти пуголовками.

Було дуже весело досліджувати берег струмка під тунелями з ліщини, проштовхуючись через коров’ячу петрушку, а цуценя тим часом бігло за ним у траві. Хлопчик уже майже дістався жаб’ячого ставка, як раптом зупинився, перечепившись через щось, що лежало на березі, наполовину приховане високою травою.

Це була корова, й Марко ледве не налетів на неї. Тварина, ймовірно, посковзнулася та сильно забилася, бо лежала дуже тихо, її голова наполовину була у воді, а ніздрі стирчали над поверхнею. Бідолашна важко дихала, але, помітивши над собою хлопчика, слабо замукала.

«Що ж, тварина хоча б жива, – подумав Марко, – і я просто зобов’язаний якось її витягнути. Корова захлинеться, якщо її голова ще хоч трохи зануриться у воду».

Хлопчик узяв корову за задні ноги й почав тягнути, але величезна тварина була занадто важкою. Вона провела брудним хвостом по його сорочці й тихо застогнала. Марко скинув сандалі, підкотив штани і хлюпнувся у струмок. Може, так він підніме її. Хлопчику вдалося взяти важку голову й перекласти на камінь, але це все, що він міг вдіяти, та їй це зовсім не сподобалося. Корова закотила очі та слабо пручалася.

«Марно, – сумно подумав Марко, – я тільки завдаю їй болю. Я нічого не можу зробити. Вона занадто важка. І я не знаю, що мама скаже про одяг: усе у грязюці, я мокрий наскрізь, і марно!»

Вилізши на берег, хлопчик вийшов із заростей ліщини на луг жовтцю, де паслися інші корови. Він узяв цуценя на руки й задумливо озирнувся. «Корови комусь належать, – сказав він собі. – Я не бачу будинку, але десь має бути фермер. Як нерозумно, що я згаяв стільки часу. Фермер знатиме, що робити, ось тільки де його знайти».

Марко піднявся золотавим від жовтцю схилом. Справді, просто на вершині був фермерський будинок з хлівами. Над дахом будинку вився димок.

Фермер разом зі своєю дружиною на кухні саме їв яєчню з беконом, коли почув відчайдушне гримання у двері. Він відчинив їх і побачив мокрого брудного хлопчика, який на порозі переминався з ноги на ногу, і цуценя, що дзвінко гавкало десь за спиною малого.

– Корова… – видихнув Марко, який біг дуже швидко. – Вона лежить у струмку, а її голова майже під водою. Будь ласка, ходімо швидше.

Фермер одним ковтком осушив свою чашку чаю.

– Зателефонуй Джиму, – сказав він дружині. – Я принесу мотузку... Ти покажеш нам дорогу, синку.

Незабаром усі стояли на березі струмка й дивилися на бідолашну тварину.

– Найкраще покласти її на траву й оглянути, – сказав фермер. – Закріпи мотузку навколо передніх ніг, Джиме, а я підстрахую її спину.

– Я можу чимось допомогти? – запитав Марко.

Фермер поглянув на його сповнене надії обличчя й усміхнувся.

– Так, – сказав він. – Оскільки ти все одно вже весь мокрий, то спуститися у воду й підтримай корову за голову.

Марко навпочіпки присів у воді й говорив із наляканою коровою, тримаючи її за голову, доки двоє сильних чоловіків витягали її на сонячний луг. Згадавши свої безнадійні мізерні зусилля, Марко усміхнувся.

«Дивина, адже фермер увесь час був неподалік, – замислився хлопчик. – Чому мені не спало на думку покликати його й відразу все розповісти?»

Якщо ми любимо Господа Бога, то хочемо допомагати іншим людям. Але є моменти, коли ми справді не знаємо, що робити і як допомогти. Та одна річ ніколи не буде зайвою: ми завжди можемо молитися за цих людей і просити Бога допомогти їм. Він – наш Творець, і точно знає, чого кожен з нас потребує. Коли ми молимося за людину, Бог наближається до неї й допомагає.

Ключ. «Нічим не журіться, але в усьому молитвами та благаннями з подякою висловлюйте ваші прохання Богові» (Флп. 4:6).

Молитва. Отче, я хочу молитися за свою сім’ю та друзів, а особливо за тих, хто найбільше потребує Твоєї допомоги. Ісусе, наблизься до них, благослови їх і відкрий їм Свою любов. А мені покажи, чим я можу допомогти їм.

ПОМІРКУЙ. Твої молитви, хоч би якими незначними вони тобі здавалися, впливають на життя інших людей. Коли молишся за людей, чи пам’ятаєш, що Господь любить їх, піклується про них набагато більше, ніж ти? Чи очікуєш, що Бог їм допоможе?

Чи замислювався ти про те, що міг би стати помічником, якого Бог обрав саме для тієї людини, за яку молишся?

Завалена стіна

Постійність у молитві
(Див. Ефесян, 6:11–18)

Багато років тому в одній великій і дружній родині зростала дівчинка, на ім’я Лілія Троттер. Вона вчилася в коледжі й була вже старшокласницею, коли в неї виявили надзвичайні здібності до живопису.

Одного разу Лілія разом із матір’ю проводила канікули в Італії, де багато малювала. Мати дівчинки, почувши, що в тому ж готелі зупинився знаменитий художній критик Джон Рускин, звернулася до нього з проханням подивитися роботи дочки. Той погодився вельми неохоче, бо завжди дотримувався думки, що жінка не здатна створити справжній витвір мистецтва. Однак, поглянувши на етюди Лілії, він змушений був змінити свою думку.

Джон став учителем і другом юної художниці. Він був переконаний, що дівчинці судилося стати однією з найбільших художниць століття. Але відомий критик так і не зрозумів, що не живопис був найбільшою любов’ю і покликанням Лілії. Він пережив гірке розчарування, коли дівчина відмовилася від професійної кар’єри художниці та вирушила до Алжиру, де заснувала християнську місію, яка працювала з мусульманськими жінками.

Місіонерська праця була нелегкою. Лілія, витончена та закохана в красу дівчина, багато днів проводила в нетрях і закутках великого міста серед бруду і злиднів. Часто їй доводилося здійснювати далекі поїздки, і вона полюбила безкраї простори Сахари, які згодом стали улюбленою темою її полотен. Над ліжком Лілії висіла карта Північної Африки, й дівчина щодня, схиливши перед нею коліна, молилася за всі ці розкидані серед пісків алжирські міста й селища.

Незважаючи на всі зусилля, лише кілька місцевих жителів навернулося до Христа, і часом Лілія почувалася розчарованою. Іноді в неї виникала спокуса запитати: «Що хорошого в молитві? Бог, здається, не відповідає, і так мало людей увірувало у Христа!» Але один випадок показав, що молитва ніколи не буває марною, і це надихнуло її продовжувати молитися.

Якось рано-вранці, коли вона ще спала у своєму непоказному глиняному будиночку, розташованому в людному провулку, зненацька й зі страшенним гуркотом завалилася стіна. На щастя, Лілія не постраждала, але її кімнату завалило балками й штукатуркою. З’явилася велика діра, з якої виднівся вузький прохід, що відокремлював її будинок від сусідньої булочної. Незрозуміло, як таке могло статися, адже у стіні не було жодної тріщини. Жінка викликала місцевого будівельника, щоб той відновив стіну і спробував з’ясувати причину обвалу.

Будівельник, який виявився архітектором, уважно оглянув пошкодження, а потім вийшов на вулицю. Повернувся він дуже схвильованим.

– Я знайшов причину, – сказав майстер. – Зараз поясню, чому впала твоя стіна.

Чоловік розповів, що під сусідньою пекарнею є кам’яний льох із піччю та машиною для замішування хліба. Щоночі пекар запускав цю тістомішалку, і протягом двадцяти років коливання послаблювали глиняну перегородку, аж доки того фатального ранку остання вібрація не зробила свою справу – і стіна рухнула.

Стіну відновили. Сусіди щиро поспівчували Лілії та переконували її подати в суд на пекаря. Але жінка навідріз відмовилася, бо це був важливий урок.

Лілія зрозуміла, що її щирі молитви не були намарно. Вона працювала серед гріха і страждань, а великі війни не виграють за один день. Відвоювання відбуваються дюйм за дюймом, удар за ударом. Як кожна вібрація тістомішалки послаблювала її стіну, так і кожна молитва, проголошена в ім’я Ісуса, руйнувала твердиню гріха. Тому Лілія разом з іншими продовжувала щодня молитися. Вона була впевнена: її завзятість, твердість духу і віра зможуть здолати опір сил зла і гріха.

Новий Завіт закликає нас одягатися в «усю Божу зброю» та боротися із силами зла. Найсильніша зброя, яку ми маємо, – це молитва, бо саме через неї підтримуємо зв’язок із Богом.

Ключ. «Понад усе візьміть щит віри, яким зможете погасити всі вогненні стріли лукавого; візьміть шолом спасіння і духовний меч, яким є Боже Слово. Постійно моліться духом усякою молитвою і проханням, дбайте про це з усякою витривалістю і благанням за всіх святих» (Еф. 6:16–18).

Молитва. Господи, Ти знаєш, що часом я довго молюся про щось, але здається, ніби нічого не відбувається. Боже, допоможи мені повірити, що кожну молитву, вимовлену у Твоє ім’я, Ти чуєш, і вона не залишається без відповіді, що Божа любов і доброта переможуть ненависть і гріх. Не дай мені занепасти духом і розчаруватися в молитві. Зміцни моє терпіння й наполегливість у щоденному зверненні до Тебе.

ПОМІРКУЙ. Чому Бог не завжди відразу відгукується на молитву?

Часом ми не помічаємо, що Господь відгукується на кожну молитву, просто не обов’язково тоді й у такий спосіб, як ми очікували.

На одні молитви Він відповідає: «Так».

На інші Він відповідає: «Ні».

На деякі Він говорить: «Чекай!»

Наступні три історії покажуть, коли Бог на наші молитви говорить «Так».

Відпочинок на морі

Відповідь Господа на молитву: “Так”
(Див. Матвія, 7:7–11)

Це їхній перший сімейний відпочинок на морі, тож усі були радісними та схвильованими. Мама навіть склала з цього приводу пісню:

Відеречка та лієчки радісно гримлять –

Коліщата потяга до моря швидко мчать!

Де ми будемо відпочивать!

Троє старших діточок, віком шість, чотири і три роки, почали складати речі заздалегідь, хоча щоранку вони все перепаковували.

Шестилітка й чотириліток мали пошарпані валізки-дипломати, а триліточка – маленький кошик. Найбільше багажу знадобилося немовляті, та для нього все дбайливо поскладали батьки.

Коли мама виявила, що діти завзято пакують ледь не всю шафу з іграшками та книжками, вона встановила правило. Оскільки подорожували потягом, багаж мав займати якнайменше місця, тому кожен може взяти лише одну іграшку. Крім того, діти будуть купатися, гратися в піску, тому стільки іграшок їм і не знадобиться.

Це дуже засмутило трилітку, адже всі її ляльки хотіли на море, а чотириліток сприйняв новину спокійно, бо вже вирішив, що візьме лише Ескі. Колись вона була дивовижною лялькою-ескімоскою, на спині якої висів згорток із немовлям, загорнутим у хутряну ковдрочку. Та зараз її важко впізнати, бо Ескі встигла пережити чимало захопливих пригод! Вона подорожувала поштою до Бразилії, а потім назад до Англії на руках у господаря. Ескі жували, обіймали, укладали щоночі спати, тягали в походи, запихали в кошики для пікніків; вона випадала з дитячих візочків, її виловлювали з ванни. Лялька давно втратила свій рюкзак із немовлям і перетворилася на сіреньку, обшарпану хутряну грудочку, але вірний господар усе одно любив її та нікуди не ходив без своєї супутниці.

І ось вони на морі! Діти були впевнені, що морське узбережжя – найкраще місце у світі, та й батьки прекрасно провели перший тиждень відпустки. Погода була сонячною, і малюки невтомно плескалися у воді, збирали камінці, а ще будували піщані замки. Щодня після сніданку вони котили візок на пляж, ро-били пікніки й поверталися надвечір, незадовго до сну, геть у піску, але безмірно щасливі. Так минув перший тиждень відпочинку. А на початку нового тижня сталася трагедія.

Ескі щодня ходила із сім’єю на пляж. Зазвичай її садовили в кошик для пікніка й залишали милуватися краєвидами, але того дня, коли діти збудували Великий Піщаний Замок, Ескі сиділа в особистому палаці. Приплив наступав швидко. Діти будували великий бар’єр, мама з татом їм допомагали. Це найцікавіше з того, що вони коли-небудь робили, адже хвилі того дня були досить високими й бурхливими – достатніми, щоб збити з ніг дитину, якби прорвалися крізь стіну. Діти падали на пісок та верещали від захвату від кожної нової хвилі, і ніхто не бачив, що вода підточує обидва боки замку. Аж раптом мама помітила, як їхній кошик для пікніка ось-ось попливе морем, і побігла його ловити.

Звісно, бурхливе море виграло, і засапані діти нарешті відступили. Лише тоді вони помітили, що Ескі зникла. Її маленький замок давно був під водою, а ляльку віднесло хвилями.

Горе чотирилітка було безмежним. Батько плавав довкола в пошуках ляльки, але вода була дуже каламутною, імовірно, Ескі віднесло у відкрите море. Нічого не вдієш, довелося повертатися додому.

Чотириліток був хоробрим хлопчиком, тож стримував сльози. Але він насилу проковтнув свою вечерю, і, коли перед сном діти зібралися на вечірню молитву, тихо попросив помолитися за Ескі. Тому долю ляльки з любов’ю доручили Богові, й усі палко молилися, щоб Ескі повернулася. Чотириліток, здавалося, заспокоївся й заснув.

Минуло два дні. Хлопчик був мовчазним і більшу частину дня ходив уздовж берега моря, пильно вдивляючись у дно. Батьки непокоїлися за сина й усі вечори молилися за Ескі.

Третього ранку вони зазвичай вирушили на пляж – батько, мати, візок із немовлям, кошик для пікніка, відеречка і діти, які нетерпляче стрибали попереду.

Раптом вони розвернулися й побігли до батьків, бо назустріч їм мчав великий мокрий собака. Трилітка вхопилася за татові штани, а старші сховалися за його спиною.

Пес наближався величезними стрибками, поки не опинився так близько, що шестилітка побачила, – той дещо тримає в зубах! Це було щось безформне, сіре та мокре, але мама раптом кинулася вперед. Собака відпустив свою здобич і втік. На мить запанувала тиша, а коли мама подала сину Ескі, залунали радісні крики та сміх. І сумні карі очі хлопця засяяли, мов зорі.

Якщо ж ви скажете, що ця історія занадто хороша для правди, то можу запевнити, що це дійсно правда. Адже тією трирічною дитиною була я.

Ключ. «У своїй недолі вони заволали до Господа, і Він визволив їх від страждань» (Пс. 107:6).

Молитва. Дякую Тобі, Господи, за кожне Твоє «так» у відповідь на мої молитви. Спасибі Тобі за все те, що Ти дав на моє прохання.

Дякую Тобі щоразу, коли у відповідь на мої сльози Ти визволяв мене з біди та зцілював!

Дякую Тобі, що не оминаєш мене Своєю турботою в кожну мить мого життя.

ПОМІРКУЙ. Згадай три речі, які ти нещодавно просив у Бога, і Він сказав «так». Чи є ця відповідь такою, на яку очікував? Чи подякував ти Богу за любов і піклування?

Пістрява кофта

Відповідь Господа на молитву: “Так”
(Див. Матвія, 15:21–28)

Лейла стояла у дверях, поставивши босу ногу на ногу, і пильно вдивлялася в коридор. Крихітна сестра з брудним обличчям, прив’язана за спиною, спала в неї на плечі, а трохи старша дівчинка вчепилася за руку. На вулиці накрапав дрібний дощик, який наскрізь промочив їхнє лахміття, тому вони й прийшли до школи.

Сестри мешкали в одному з гірських селищ Північної Африки. Батько помер, і сім’я жила завдяки тому, що тримала невеличке стадо кіз, яке матір випасала на порослих травою схилах. Щоранку вона ходила на базар продавати молоко, потім годувала дітей мізерним сніданком і виганяла на вулицю жебракувати. До вечора хатина стояла замкненою, аж доки мати не поверталася ввечері з отарою. Лише зрідка, якщо йшов сильний дощ, вона поверталася раніше.

Не надто весело було сестрам проводити весь день на вулиці, тому старші, Лейла й Зухра, зацікавилися новиною, що християнська місія відкриває школу. Вони вирішили якнайбільше про неї дізнатися.

Як з’ясувалося, школа була чудовим місцем. Коли дівчатка достатньо нажебрали, то бігли туди. А якщо приходили на десяту годину ранку, то на всіх чекала чашка кави, хліб і оливки. Там учили читати і в’язати спицями; учителька, яка була також і медсестрою, розповідала дітям чудові історії зі своєї книги й уміла лікувати кашель, ячмені на очах і гнійники. Усе це здавалося дуже привабливим!

Так сестри почали регулярно відвідувати школу, приходячи завжди до сніданку. Лейлі навчання давалося легко. Коли молодша сестричка збиралася плакати, вона брала її на руки й заспокоювала, замість колискової наспівуючи алфавіт. Але найбільше Лейлі подобалося в’язати. З маленьких кольорових клубочків вовни, привезених з Англії, вона вирішила сплести пістряву, як веселка, кофтину для Зухри; якщо поквапиться, може встигнути до зими зв’язати по кофті меншим сестрам, а потім і собі: Лейла завжди насамперед думала про рідних.

Але в іншому була досить егоїстичною. Якщо хтось брав клубок вовни, на який вона поклала око, то аж тупала босою ногою, а її очі гнівливо спалахували. Часом Лейла ховала маленькі клубки вовни, але їх знаходили. Кофта для Зухри розцвітала червоними, синіми, білими й жовтими смугами. Здавалося, ці соковиті кольори осяюють радісним світлом їхню похмуру хатину та сірі мішки на підлозі, що служили ковдрами.

Але однієї п’ятниці вчителька повідомила, що вовна закінчилася. Діти можуть прийти в понеділок на біблійні уроки, однак з плетивом доведеться зачекати.

– Як довго? – різко запитала Лейла, проте вчителька відповіді не знала.

У селі не було такої вовни, а купити її в місті для такої кількости дітей занадто дорого. Вовна надходила час від часу в посилках від друзів з інших країн, і брат учительки раз на місяць привозив коробки. Цього разу чоловік мав прибути за два тижні, та чи привезе він вовну, ніхто не знав. Лейлі доведеться просто чекати.

Однак дівчина не збиралася чекати. Вона сиділа розмірковуючи. Раптом Лейла підвела очі й повільно промовила:

– Ви казали, що Ісус Христос відповідає, коли ми молимося. Тож попросімо Його надіслати нам вовну до понеділка.

Учителька розгубилася: як нитки можуть опинитися тут у понеділок? Адже до селища посилки не доходять! Але не встигла вона і слова мовити, як Лейла вже зібрала дітей біля порожнього ящика для вовни. Усі схилили коліна, звернувши обличчя до неба і простягнувши руки так, як зазвичай робили, коли просили милостиню. Лейла почала молитву. Вона просто ска-зала Господу, що їй дуже потрібна вовна, щоб закінчити плетиво для сестри, і просила надіслати її в понеді-лок.

Потім почалися звичайні заняття, проте вчительку турбувало питання, звідки в понеділок тут з’явиться вовна. Після уроків, коли діти вже збиралися додому, почулися жваві голоси на вулиці, потім хтось енергійно постукав у двері та гукнув:

– Вас до телефону!

То був заможний торговець, який жив біля ринку. Йому належав єдиний телефон в окрузі, і він дозволяв учительці ним користуватися. Торговець прибіг повідомити, що хтось просить її до апарату. Телефонний дзвінок був для сільських мешканців цілою подією; вони стовпилися біля вхідних дверей будинку в очікуванні новин, тоді як господар голосно повторював кожне слово, вимовлене вчителькою.

Телефонував її брат.

– За два тижні я буду зайнятий, – повідомив він, – тому приїду завтра. Що вам потрібно? Я щойно отримав велику посилку для вас – цілу коробку вовняних ниток...

Коли вчителька повернулася до дітей і повідомила їм новину, ті не надто здивувалися.

– Що я вам казала?! – тріумфувала Лейла. – Мені дуже потрібна червона вовна. Я візьму її собі, можна?

Ключ. «І буде так: перш ніж вони заволають, Я відізвуся; вони ще говоритимуть, а Я вже почую!» (Іс. 65:24).

Молитва. Ти любиш мене, Господи, й чуєш, коли я молюся. Я розповім Тобі про все, чого потребую. Довіряю Тобі, Господи, своє сьогодення. Так само як мама любить годувати своїх діточок, так і Ти із задоволенням даєш усе, що добре та правдиве.

ПОМІРКУЙ. Практикуй розмову з Богом у своєму серці, розповідаючи Йому про свої маленькі потреби в будь-який час і спостерігаючи за тим, що Він робитиме.

Порожній кошик

Відповідь Господа на молитву: “Так”
(Див. 1 Царів, 17:8–24)

Ми зустрілися з Малтаром у дивному та прекрасному місці, де протягом багатьох років він був хранителем садової гробниці в Єрусалимі. Там існує сад з єдиною старою гробницею у скелі та єдиною кам’яною плитою всередині, де колись лежало тіло. Зовні видно борозни великого валуна, який, мабуть, колись був перед входом, але зараз там каменю немає; могила відкрита й порожня, і через її вигляд і розташування багато людей думає, що це, мабуть, саме та могила, яку Йосип з Ариматеї віддав для поховання Ісуса.

Безліч туристів приїжджало подивитися на цю могилу, й містер Малтар, арабський охоронець, любив показувати їм тихий, добре доглянутий сад і розповідати євангельську історію. Чоловік запросив нас на обід, і ми поцікавилися, як вони з дружиною стали господарями цього місця та чи давно він тут працює. У відповідь доглядач розповів свою історію.

Давно, коли Єрусалим іще не було розділено на арабську та єврейську частини, містер Малтар був керівником банку. Коли ж розпочалася війна, він, його дружина й дев’ять їхніх дітей були далеко від дому й не змогли повернутися через бойові дії. Його банк, будинок і всі гроші лишилися в районі, який віддали євреям, тож сім’я опинилися у скрутному становищі та швидко зубожіла.

– Щодня я ходив до відділення нашого банку в Єрусалимі, – сказав він, – але гроші не надходили, і ніхто нічим не міг допомогти. Удома ми жили в достатку, мої діти ніколи ні в чому не відчували потреби. А в Єрусалимі наші гроші швидко закінчилися. Ми з дружиною хвилювалися. Це вже пізніше організували допомогу біженцям, але саме тоді ми не знали, куди звертатися.

Щодня ми з дітьми молилися Господу, шукаючи розради у Писанні. У Псалмах написано, що ті, хто шукає Господа, ні в чому не матимуть нужди. В Ісаї ми читаємо, що народ Божий буде вільний від турбот, а їхні оселі наповняться миром і безпекою, що всі будуть щасливими, маючи вдосталь води для посівів і гарні пасовища. Та найбільше ми довіряли словам Ісуса: «Шукайте перш за все Царства Божого і Його праведности, а це все вам додасться». І я був абсолютно впевнений, що Бог дотримає Своїх обіцянок, і ми не голодуватимемо. Але я хотів, щоб і мої діти були в цьому впевнені. І ось настав день, коли на сніданок ми доїли останні запаси. Я знову звернувся до дітей.

– Любі мої, – мовив я, – Господь обіцяв дати те, що потребуємо, але ми не маємо ні грошей, ні обіду. Тож розповімо про це лише Господу й більше нікому. Потім я вийду із цим порожнім кошиком, а ви залишитеся вдома. Перевіримо: Божі обітниці істинні чи ні.

Ми помолилися, ставши навколо порожнього кошика, і діти зрозуміли, що це дуже важливо. Вони дивилися, як я іду вулицею з порожнім кошиком у руці. Я ж не знав, куди податися, тож вирішив іще раз зазирнути до відділення нашого банку, про всяк випадок, раптом щось змінилося.

Проте відповідь була такою самою, як і раніше. Коли я розвернувся, щоб звідти вийти, то побачив у черзі свого друга з рідного міста. Він устиг до війни покинути той район, і перевести свої гроші в банк у Єрусалимі.

– Малтаре, що ти тут робиш? – запитав мій друг.

– Ми всією родиною поїхали у відпустку, а повернутися додому вже не змогли, – відповів я.

– То ви, певне, маєте проблеми з грошима, – промовив друг. – Зізнайся, я ж твій старий друг!

Я вже збирався розповісти про важке становище, коли згадав слова, які вранці сказав дітям: «Ми розповімо про це лише Господу й більше нікому». Тож я відповів, що все гаразд, і покинув банк із порожнім кошиком. Я не знав, куди йти далі, тому сів на лавку в парку навпроти. «Я сказав правду, – подумав я. – З тими, хто довіряє Богові, завжди все гаразд. Усе буде гаразд».

Я сидів, втупившись у землю, чекаючи від Господа слова або знаку. Я так занурився, що навіть не почув, як підійшов мій друг.

– Мені байдуже, що ти зараз скажеш, Малтаре. Не може бути все гаразд, коли маєш дев’ять дітей, яких потрібно годувати, – зауважив мій друг, потім кинув гроші в порожній кошик і пішов своєю дорогою.

Я встав, рушив на базар і наповнив кошик так, що аж важко було нести. Я купив усе необхідне для доброго обіду на кілька днів, а решту грошей поклав до кишені. І пішов додому. Мої діти чекали біля воріт, дивлячись на переповнений кошик.

Тож ми сіли разом і поїли. Як же приємно ситно поїсти, особливо після пісного тижня, а ще приємніше знати, що Господь дотримується Своїх обіцянок.

Незабаром містер Малтар знайшов роботу, а коли діти виросли, він із дружиною оселився в маленькому бунгало в саду Воскресіння.

Так він став охоронцем гробниці та саду аж до Шестиденної війни, коли випадкова куля обірвала його життя просто біля входу у гробницю. Напевно, душа його радіє, що покинула світ земних скорбот на тому самому місці, де Господь переміг смерть і воскрес, залишивши порожню гробницю як вічну згадку про Свою перемогу над смертю.

І донині світлим великоднім ранком тисячі людей стікаються в той сад, і їхні голоси підносять до небес радісний гімн воскреслому Ісусу:

Ось наш славний Цар! Алілуя!

Смерте, де тепер твоє жало? Алілуя!

Ключ. «А мій Бог, згідно зі Своїм багатством, нехай задовольнить усяку вашу потребу – у славі, в Ісусі Христі» (Флп. 4:19).

Молитва. Господи, зміцни мою віру в істинність Твоїх обіцянок, які Ти дав нам у Писанні. Допоможи й підтримай Своєю милістю всіх голодних і нужденних. Подай їм хліб насущний на кожен день і навчи їх віри Твоєї. Навчи й мене, Господи, допомагати людям.

ПОМІРКУЙ. Чи дійсно ти думаєш, що будеш щасливішим або кращим, якщо Бог на всі твої молитви відповість «так»?

Автобус, який не зупинився

Бог зволікав з відповіддю на молитву
(Див. Івана, 11)

—Прокидайся, Фатімо, час вирушати, сонце вже над вершиною пагорба!

Фатіма позіхнула й сіла. Вони з Мері ночували в селі, куди ходили щовівторка, щоб роздати медикаменти й розповісти євангельську звістку всім, хто хотів її почути.

Менана, жінка, яку Мері вперше зустріла у своїй амбулаторії та яка благала їх приїхати, радо прийняла гостей у своїй хатинці. Тому щотижня на заході сонця солом’яна хатина заповнювалася темноокими селянами, які з полів поверталися додому. Хтось приходив по ліки, а дехто лишався, сидячи навпочіпки навколо вогню й чекаючи на біблійні оповіді. Іноді обговорення тривали до глибокої ночі, тоді люди лягали спати на матраци, які розстеляли вздовж стін.

Місіонерки також мали рано вставати, щоб якомога швидше повернутися до міста, адже о дев’ятій діти приходили на уроки. Їхній дім був за тринадцять кілометрів від села. Іноді жінки йшли пішки, а часом сідали на автобус, який ходив нерегулярно, але на п’ять кілометрів скорочував шлях, аж до розвилки дороги.

Того літнього ранку жінки, як завжди, вирушили в путь. Урожай було зібрано, й поля вкрилися блідо-золотавою стернею, яку куйовдив вітровій. Нижче над річкою смарагдовими плямами росла індійська кукурудза та дозрівав інжир. Небо вже яскравішало крізь світанковий туман, ставало спекотно. Що швидше жінки дістануться дому, то краще. І, на щастя, коли вони підійшли до головної дороги, з’явився автобус, заповнений пасажирами. Подорожнім удалося протиснутися всередину.

Незабаром Фатіма штовхнула Мері ліктем, бо вони наближалися до розвилки дороги. Підвівшись, жінки намагалися протиснутися до передніх дверей.

– Зупиніться, будь ласка, – попросила Фатіма. – Нам треба зійти.

Але водій виявився похмурим і неприємним.

– Тут немає зупинки, – відмовив він, – я не збираюся зупинятися. Зупинка біля наступного мосту. Там є ще одна розвилка, тож дійдете до свого села пішки.

– Але ж так ми опинимося значно далі, аж унизу долини! – вигукнула Мері. – Знадобиться кілька годин, аби повернутися крутим схилом гори. О, зупиніться, будь ласка!

Усім серцем вона волала до Бога: «Господи, нам потрібно додому, стає так спекотно. Будь ласка, нехай водій зупиниться».

Але чоловіка не переконати, тож лишалося тільки їхати далі. Мері дуже розсердилася, проте Фатіма виявилася напрочуд спокійною.

– Ми молилися, щоб усе було добре, – сказала вона. – Бог почув нас і все владнає. Треба тільки трішки потерпіти.

Та Мері ще сердилася, коли автобус нарешті зупинився й висадив їх біля підніжжя крутого пагорба за одинадцять кілометрів від їхнього будинку.

Жінки стояли, дивлячись на долину, – раптом їхатиме якась машина? Але на горизонті порожньо. Спекотне марево тремтіло над пагорбами, а майже висохла річечка тонкою стрічечкою пробивалася між кущами олеандрів. Місіонерки не почули, як до них підійшла жінка. Вона спустилася з пагорба, тримаючи в руках згорток, накритий тканиною. Незнайомка глянула на Мері, а потім звернулася до Фатіми.

– Це англійська медсестра? – запитала жінка.

– Так, сестро, – відповіла Фатіма.

– Тоді представ мене їй, – попросила подорожня.

Це була міцна темноока селянка у крислатому соло-м’яному капелюсі та смугастій сукні. Шкіряні гетри на ногах захищали її від шипів та зміїних укусів, а на шиї жінка носила амулети від злих духів. Вона підійшла до Мері й відкрила свій згорток. Там було немовлятко. Тканина захищала його від мух, які лізли у хворі очі, повіки злиплися й набрякли, мов пурпурові виноградини. Якщо такі на вигляд повіки, що ж тоді із самими очима?!

– Я принесла його до тебе, – просто сказала жінка.

– І давно це? – запитала Мері.

– Четвертий день. Малеча лежить обличчям до стіни, плаче й не хоче їсти.

– Як ви здогадалися прийти саме сюди? Адже сьо-годні не базарний день, і на дорозі немає нікого з вашого села.

– Учора ввечері моїй дитині стало гірше. Підскочила температура. Я заснула з важким серцем і побачила сон. До мене підійшов чоловік у білому одязі та сказав: «Віднеси дитя до англійської медсестри». Я відповіла вві сні, що не знаю ні медсестри, ні місця, де вона живе. Тоді чоловік у білому сказав: «Устань завтра на світанку й іди вниз стежиною до моста. Вона чекатиме тебе там і скаже, як вилікувати дитину». І ось я прийшла і побачила тут вас, – закінчила вона.

Три мандрівниці вирушили вгору довгим схилом, що вів у місто, а незабаром приїхав інший автобус. Мері зайнялася хворим малюком, і до вечора, після уколів пеніциліну, його стан покращився. Лише тоді вона відправила матір з дитиною додому, забезпечивши їх ліками й пообіцявши відвідати в суботу.

Дитя повністю одужало, а та суботня зустріч стала першою з багатьох, коли з’явилася нагода поговорити із цією сім’єю та всім селом про любов Господа Ісуса. Щаслива мама та її сусідка виявили особливу зацікавленість, тож Мері з Фатімою, сидячи в хатині й розповідаючи їм про любов Спасителя, неодноразово дякували Богові за те, що Він сказав «почекайте», коли вони просили зупинити автобус.

Ніколи не сумнівайся в тому, чи чує Господь твої молитви. Якщо Він не відповідає відразу, то на це є якась вагома причина. Прочитай історію Лазаря в Євангелії від Івана, 11 розділ. Марія з Мартою хотіли, щоб Ісус прийшов негайно, проте Він зачекав декілька днів, аби звершити набагато більше диво, ніж просто зцілення хворого. Чимало людей увірувало, коли побачили Лазаря, воскреслого з мертвих, не кажучи вже про Марту з Марією.

Ключ. «Що Я роблю, того ти нині не знаєш, але згодом зрозумієш» (Ів. 13:7).

Молитва. Господи, зміцни мою віру в те, що Ти любиш мене і дбаєш про мене, що Ти чуєш кожну мою молитву. Коли не бачу відповіді на своє прохання, навчи мене бути терплячим і вміти чекати, бо Ти краще знаєш, що служить моєму благу.

Я вірю, Господи, що з Твоєю допомогою свого часу зрозумію, чому Ти сказав мені «Чекай!» або ж відмовив. Допоможи мені завжди зберігати віру
у Твою турботу і справедливість.

ПОМІРКУЙ. Чи були у твоєму житті випадки, коли Бог зволікав з відповіддю на твої молитви, і це через певний час обернулося тобі на добре?

Чи впливає довге очікування відповіді на молитву й на твою довіру Богові?

Смерть проповідника

Відповідь Господа на молитву: “Ні”
(Див. Дії, 7)

Степана всі знали в Єрусалимі: він був одним із християн, який керував у місті справами благодійности, насамперед розподілом продовольства сиротам, вдовам і самотнім братам. Люди, які займалися цим раніше, не змогли налагодити розподіл продуктів, часом навіть виникали суперечки, а грецькі переселенці звинувачували керівників громади в особливій прихильності до своїх. Але відтоді, як до справи взявся Степан, скарги й конфлікти припинилися. Юнак викликав загальну любов і пошану, і навіть поважні вдови дивилися на нього, як на батька.

Але роздача продовольства була лише тимчасовим зайняттям Степана. Серце його палало любов’ю до Ісуса з Назарета, невизнаного Месії юдейського народу, нещодавно розіп’ятого за міськими стінами. Ісус був Сином Божим, тому навіть важкий камінь, який закрив вхід до гробниці, не став перешкодою. Він воскрес і повернувся до Отця Свого Небесного. Перед вознесінням Ісус наставляв Своїх учнів: «Ідіть по цілому світі й усьому творінню проповідуйте Євангеліє» (Мк. 16:15). Степан жалкував, що так пізно зрозумів, ким був Ісус, і не приєднався до Його учнів у той час, коли Він іще жив на землі. Однак тепер юнак вирішив присвятити себе проповіді Доброї Звістки, і жодна сила не могла його зупинити. Щойно відпала потреба займатися розподілом продовольства, Степан почав своє місіонерське служіння.

То був дивовижний час: здавалося, Христос знову живе на землі у Своїх учнях і послідовниках. Сила й любов Ісуса сяяли через Степана і його служіння людям. Коли юнак виголошував проповідь, здавалося, що Сам Христос говорив його вустами. Але горді правителі юдеїв, які так ненавиділи Ісуса, зненавиділи Його й у Степані. Погрозами і переслідуваннями вони намагалися змусити юнака мовчати, а коли їм це не вдалося, підмовили своїх поплічників написати на нього наклеп, і проповідника заарештували.

Сотні людей спостерігали за судом і чули брехню, яку розповідали про християнина. Вороги пильнували, як Степан слухав їхні звинувачення, й, напевно, від страху тремтіли та блідли, бо слава Божа проявлялася через звинуваченого. Його обличчя сяяло.

– У нього обличчя, як у ангела! – прошепотів хтось.

– Ці звинувачення правдиві? – запитав первосвященник, який, принаймні, давав Степану шанс захиститися.

Якщо проповідник буде тактовним, обережним, він іще зможе уникнути покарання. Це останній шанс. «Але, – подумав Степан, оглядаючи море сердитих, переляканих облич, – це також і мій останній шанс розповісти їм про мого Живого Господа Ісуса».

Тому, відкинувши всіляку обережність, не дбаючи про власну безпеку, юнак виголосив довгу пристрасну промову, що записано в сьомому розділі книги Дії апостолів, у Новому Завіті. Він простежив протягом усієї історії народу Ізраїля відмову прислухатися до голосу Божого, а також згадав про Божу благодать і милість у тому, що Господь завжди давав народу другий шанс. Степан розповів усій громаді, як вони відкинули й розіп’яли велику останню жертву Бога заради людства. Була, звичайно, ще одна обітниця – про прихід Божого Святого Духа, але Степан не встиг дійти до цього у промові. Обурення натовпу зростало, і раптом, скрегочучи зубами від люті й погрожуючи кулаками, юдейські лідери ринули вперед.

Серед натовпу були й християни, які, без сумніву, молилися: «Господи, врятуй Степана, захисти, збережи».

Чи можна уявити жахливішу ситуацію? Один чоловік проти шаленого натовпу, що прагне його крови! Але Степан, здавалося, наче не помічав їх. Він вдивлявся в небо, у славу Божу. Браму в небі було відчинено, і Степан зазирнув туди.

– Дивіться, дивіться! – вигукнув він. – Я бачу, як відкриваються Небеса, там Ісус стоїть праворуч Бога.

Можливо, хтось із натовпу також дивився вгору, проте бачив тільки блакитне небо. Однак для фарисеїв це було вже занадто. Заткнувши вуха, щоб заглушити цей тріумфальний крик, вони схопили Степана. Вони його штовхали, били кулаками, доки не звалили з ніг, а потім витягли за місто. Кинувши свої плащі біля ніг молодика, на ім’я Савл, вороги почали жбурляти у Степана каміння.

Християни, без сумніву, вигукували: «О Господи, врятуй його від смерти! Він нам потрібен! Ми молимося, збережи його від небезпеки».

Степан упав на коліна. Тепер камені падали густо та швидко, але ворота раю було відчинено. Його Господь підвівся, щоб привітати Степана, який був майже вдома. «Прийми мій дух, Господи, – вигукнув юнак, наче виснажений бігун, що досягає переможної фінішної стрічки, кричить від радости й перемоги. Степан був уже там, в обіймах Любови. Позаду залишилися зло й ненависть. Любов і прощення Христа у Степані повернулися до тих людей. – Не зарахуй їм цього гріха, Господи!» – прошепотів він і, впавши на землю, помер.

Розлючений натовп розійшовся. Настав вечір, перш ніж налякані християни, усі у сльозах, наважилися вийти з укриття, щоб поховати Степана. Вони молилися про порятунок юнака, але він помер. Бог не почув і не відповів або ж усе-таки почув? Може, їхні молитви Бог справді вислухав і почув, адже небесна брама розчинилася у відповідь, і Степана було славно врятовано й захищено – від страху, від поразки, від ненависти? Хіба любов не здобула остаточну перемогу, адже Степан, якого було врятовано від вічної смерти, тепер царював у вічному житті.

Пізно ввечері повернувся додому і той гордий юдейський молодик, на ім’я Савл. Ціла буря почуттів вирувала в його душі: страх, докори сумління, нелюбов до Христа. Як ненавидів він Ісуса!.. Але погляд і голос Степана його переслідували, мучили. Що бачив цей нещасний в останні миті свого життя? Що дало йому сили померти без трепету і злоби? Чому обличчя Степана так сяяло любов’ю і спокоєм, тоді як розлючений натовп його жорстоко каменував?..

Несповідимі шляхи Твої, Господи, і чи може людина осягнути думки Твої? Мине зовсім небагато часу, і Савл через духовне потрясіння стане християнином, присвятить своє життя проповіді Слова Божого, понесе його іншим країнам і народам і поряд з учнями Христа стане одним зі стовпів ранньої Церкви, і буде ім’я його – апостол Павло.

З різних причин Бог часом відмовляє у відповідь на наші благання. Але це зовсім не означає, що Він не чує нас або що наші прохання не мають ніякого значення. Зазвичай, причина відмови полягає в тому, що згода не була б корисною і доброю для нас, хоча ми про це й не здогадуємося. Але іноді Бог говорить нам «ні» тому, що Він має набагато кращу відповідь, ніж та, якої ми просимо. Як у цьому оповіданні. Життя Степана багатьом було для добра, але ще більше людей він зумів навчити й надихнути своєю смертю. Незважаючи на те, що нам важко передбачити подальший розвиток подій, ми повинні вірити, що коли-небудь будемо дякувати Господу за ту відповідь, яку Він нам дав, бо Його відповідь – найкраща для нас.

Ключ. «Лише в Бозі заспокоюється моя душа, адже на Нього надія моя. Лише Він моя Скеля, моє Спасіння і мій Захист, – я не захитаюсь» (Пс. 62:6–7).

Молитва. Господи, навчи завжди вірити в те, що лише Тобі відома найкраща відповідь на мою молитву. Вірю: якщо Ти не відповідаєш на мої прохання, – значить, Твоя відмова мені більше на благо, ніж здійснення мого бажання. Коли-небудь я зможу в цьому переконатися, тому заздалегідь дякую Тобі.

ПОМІРКУЙ. Чи відчуваєш ти розчарування, коли Господь відмовляє у відповідь на твою молитву? Чи не здається тобі, що в такому разі Господь залишає тебе і не слухає твоїх слів?

Пісня вночі

Значення і сила молитви
(Див. Дії, 16)

Вони притулилися спинами до вибоїстої кам’яної стіни й так і завмерли сидячи, адже найменший порух пронизував усе тіло неймовірним болем. Ноги було міцно закуто в колодки, і навіть за сильного бажання вони не змогли б вільно рухатися. Там, у самому серці в’язниці, стояла непроглядна густа темрява, а попереду чекала сповнена болем ніч. Ці нові в’язні й гадки не мали, що принесе їм ранок, тому готувалися до найгіршого. І все ж новоприбулі подумки зверталися не до ранкового часу, що надав би їм, принаймні, ясність стосовно подальшої долі. Їхній розум поринув у недалеке, але сповнене дивовижних подій минуле, що передувало їхньому нинішньому становищу.

В’язні пошепки обговорювали це, тішачись, що їхні ноги забили до однієї колоди, і вони тут разом. Друзі пригадали той день, коли вони, утомлені подорожжю, прибули до Филипів, не знаючи, що робити далі, покладаючись на Боже керівництво... А потім був тихий суботній ранок, коли дісталися берега річки, що протікала долиною серед пагірків, і побачили групу жінок у молитві. Серед них була й Лідія.

Лідія... Ця жінка сприйняла Добру Звістку Христову просто та щиро, без додаткових пояснень. Вона та її домашні стали першими новонаверненими у Филипах, а її дім перетворився на осередок благовістя в тій частині Македонії. І звідти Євангеліє торувало шлях до сердець інших людей, які збиралися там, прагнучи істини Слова Божого.

Усе було чудово, аж до випадку з дівчиною-рабинею, та й це вийшло справжнім тріумфом Христовим: після того, як із неї вигнано нечистого духа, на благовісників глянули чисті, добрі, вдячні очі нормальної дівчини, що відрізнялася від колишньої несамовитої «провидиці», як небо від землі. Проте її господарі оскаженіли від люті. Ще б пак! Золотий потік – плата за «пророцтва» злого духа вустами бідолашної – уже не лився в їхні розбухлі гаманці, шалений прибуток обернувся на безнадійний збиток, і, звісно ж, розлючені господарі в усьому звинуватили тих клятих проповідників – уособлення вселенського зла.

Тож Павла й Силу схопили посеред вулиці, потягли до суду на міському майдані та звинуватили у навмисному й небезпечному порушенні громадського порядку і спокою. У суді їм не дали й рота розтулити – відразу жорстоко побили кийками та жбурнули до в’язниці.

– Добряче їх пильнуй! – сказав наглядачеві суддя. – За цими пройдисвітами тягнеться низка незрозумілих подій, і мені це не до вподоби... Зроби так, аби вони навіть уві сні не змогли втекти!

– Будьте спокійні, Ваша честе! – запевнив старий воїн. – Їхні фокуси їм тут не допоможуть. А для гарантії я заб’ю їхні ноги до найміцнішої колоди в усій в’язниці!

І ось благовісники в камері, задубілі, змучені, ще не зовсім отямилися – настільки стрімко розвивалися події... За себе вони не надто переживали – друзі вже звикли до таких пригод, але їх не полишали думки про Лідію й інших новонавернених християн... А що тепер із дівчиною, яку Христос через них звільнив від демона?

– Помолімося за них, – запропонував Павло, – адже ні колодки, ні ґрати, ні кам’яні стелі не завадять щиросердій молитві долинути до Бога!

І крила молитви піднесли друзів над болем, темрявою, в’язницею, а присутність Божа наповнила потворний кам’яний мішок. І Христос, Який постраждав набагато більше, Чий голос привів їх до Филипів, Той, Хто відкрився Лідії та вигнав демона з дівчини-рабині, прийшов і став поруч зі Своїми слугами, наповнивши їх Своєю всепроникною любов’ю, а з їхніх сердець натомість вилилася вдячна, радісна, переможна пісня, яку годі й стримати! Пісня хвали й радости лунала дедалі гучніше, білим птахом ширяючи крізь мури й міцні брами, єднаючи небесне й земне. Усі в’язні прокидалися та приголомшено слухали – адже ніхто ніколи раніше не чув співів у цій похмурій споруді!

Та, що найважливіше, Бог теж слухав. Адже у хвалі є велика сила, перед якою не може встояти сатана. Ніби у відповідь на відлуння цих небесних нот, підмурки в’язниці раптом затрусилися, засуви й замки полетіли на підлогу, а двері геть усіх камер із гуркотом порозчинялися! Холодні ланцюги мертвими залізними зміями із брязкотом важко впали зі зранених, понівечених тіл настрашених в’язнів, які тремтячими пальцями намацували вихід... Відчуття свободи захопило мешканців цієї темної нори надто неочікувано, тож ніхто не розумів, з якого боку вихід.

Та найбільше за всіх перелякався сам наглядач в’язниці. Адже він добре знав свою долю, якщо станеться масова втеча в’язнів – тортури та смерть! Римський закон у таких випадках карав нещадно. Краще вже самогубство. Тут і зараз. Він здійняв меч, аби прохромити собі серце, і все його сповнене темряви та зла життя промайнуло перед очима... А що ж потім? Що буде у вічності? Як він урятується від гніву богів?

Аж ось голос залунав із пітьми:

– Не вбивай себе! Ніхто не втік. Ми всі тут.

Та наглядач в’язниці перелякався ще більше. Цей голос був знайомий. То голос одного з двох дивних в’язнів, які безстрашно співали перед лицем загибелі в найтемнішій камері. Без сумніву, ці двоє знають щось таке, що дає їм силу сміливо дивитися в очі смерті. Треба дізнатися, що ж це!..

– Дайте світла! – заволав тюремник, і, поки його підлеглі зачиняли камери й займалися освітленням, мерщій побіг на голос. Павло й Сила стояли в колі світла, й самі, здавалося, випромінювали сяйво, спокійну впевненість і... владу? Начальник в’язниці з тремтінням упав до їхніх ніг.

– Панове, – вигукнув він, – що я повинен зробити для спасіння?

Відповідь пролунала ясно і твердо:

– Віруй у Господа Ісуса Христа і спасешся ти і твоя родина.

Так ось у чому секрет! Там, у в’язниці, він промив їхні рани й розбудив свою сім’ю, бо часу було обмаль. Павло й Сила, попри страшенну втому та біль у всьому тілі, розповіли всій родині про Спасителя, охристивши їх в ім’я Ісуса Христа.

Потім начальник в’язниці привів своїх двох нових друзів до себе додому, де всі разом повечеряли, неабияк тішачись. Це була дивна, сповнена Божого світла ніч, що промайнула, мов мить! Та ось настав світанок. Усе місто вже гомоніло про дивний нічний випадок у в’язниці. Чутки дійшли й до правителів, тож вони, страшенно налякані, привселюдно вибачилися перед Павлом і Силою та благали їх залишити місто.

Так, у тій в’язниці дійсно відбулися надприродні дії! А все тому, що двоє християн, навіть серед болю й темряви, замість справедливих нарікань і розпачу дивилися з вірою на свого Спасителя і з любов’ю та вдячністю хвалили і славили Його!

Є три прості ключі для трьох напрямків молитви: «Прости», «Будь ласка» і «Дякую».

«Прости» ми вживаємо в молитві каяття, коли висловлюємо розкаяння та щирий намір відвернутися від гріха. Коли ми зробили те, що викликає Боже невдоволення і смуток, ми щиро просимо Його простити нам.

«Будь ласка» – це умовне позначення тих молитов, коли ми стаємо за інших або просимо щось для себе. Це можна назвати заступницькою молитвою чи молитвою-проханням.

Є також молитви-подяки. Їх ми умовно позначимо словом «дякую». У них ми звертаємося до нашого Творця зі щирою подякою за те, що Він зробив у нашому житті або в житті наших близьких, хвалимо та славимо Його.

Ключ. Вдячна молитва Давида:

«Благослови, душе моя, Господа, і все моє єство, – святе Ім’я Його! Благослови, душе моя, Господа і не забувай усіх Його благодійств. Він прощає всі провини твої, зціляє всі твої хвороби. Він рятує твоє життя від могили, – коронує тебе милосердям і щедротами. Він обдаровує добром твоє життя, так що відновлюється, як у орла, молодість твоя» (Пс. 103:1–5).

ПОМІРКУЙ. Напиши свою молитву подяки Богу, якою можна молитися постійно. Коли ти будеш особливо вдячний Спасителю, навіть за те, за що важкувато дякувати. Але ти знаєш, що це корисно для твоєї душі та слугуватиме добром для тебе.

IX

Духовне зростання. Ставлення до інших людей

Мотузка старого Лі

Відкривати істину ближньому своєму
(Див. 2 Коринтян, 5:14–21)

Постукуючи палицею, кульгавий Лі йшов вулицею, в руці він тримав жебрацьку миску й майже сліпими очима вдивлявся у світ. Бідолаха був неймовірно обшарпаним, брудним, ледве тримався на ногах. Схоже, він заблукав. Чоловік розгублено зупинився на роздоріжжі.

– Хто відведе мене до лікарні «Небесне зцілення»? – жалібно вигукнув Лі. – Благаю, виявіть милість до нещасного старого й допоможіть!

Якийсь малюк схопив його за рукав і підвів до дверей лікарні. Постукавши палицею у двері, хворий попросив, аби його прийняли.

– Усі ліжка зайняті, – відмовив воротар. – Приходь, чоловіче, за тиждень.

– Тоді я лежатиму у дворі, поки не з’явиться вільне місце, – сказав бідний Лі. – Тільки дайте щось поїсти, бо я пройшов багато кілометрів, бачачи лише світло попереду й відчуваючи порох під ногами, жебраючи, щоб дістатися сюди. Багато днів був у дорозі, але всі запевняли, що тут я знайду милосердя. Чи правду мені люди казали?

Воротар прочовгав усередину й покликав лікаря. Той вийшов і подивився на Лі. Дійсно, усі ліжка зайняті, а розповідь жебрака звучала правдиво. Ноги бідолахи геть у синцях і мозолях, він був украй виснаженим і потребував догляду.

– Вимийте його й покладіть для нього матрац у коридорі, – наказав лікар.

Так Лі опинився в лікарні. Уперше за багато років він спав на матраці й добре їв тричі на день. Чоловік почу-вався неначе в раю. За кілька днів він довірливо пішов на операцію, де видалили катаракту. Трохи згодом зняли з очей пов’язки й дали окуляри. Нарешті до Лі повністю повернувся зір!

Але справа була не тільки в цьому. Самотній і безталанний, Лі з дитинства нічого не знав про любов. Частково палке бажання повернути собі зір, а частково привабливість місця «Небесного зцілення» змусили його здійснити цю виснажливу подорож. Іноді Лі потерпав від собак, але частіше – від голоду... Тепер щовечора, поївши рису, пацієнти збиралися, щоб співати Богу та слухати Євангеліє. Історія любови Божої, яку явлено в Ісусі, здавалося, відповідала всім підсвідомим прагненням Лі. Він почувався так, немов усе його тіло, душа й дух віднайшли світло нового дня. І це було справжнє зцілення!

Лі залишився в лікарні надовго; він уже бачив і мав би піти, але, хоч і поступився ліжком іншому хворому, затримався, оселившись у службовому приміщенні й виконуючи різну роботу. Потрібно було багато вчитися, і наставники тішилися прагненням Лі до знань. Припускали, що пізніше він зможе стати євангелістом, щоб свідчити людям про Ісуса.. Аж раптом Лі оголосив, що повертається додому.

Коли ж чоловіка розпитували, він відповідав досить невизначено. Може, Лі збирається повернутися, щоб навчати односельців? Ні, він не вважає, що знає достат-ньо для цього. Лі тільки знав, що повинен піти, але зго-дом повернеться. Шанобливо вклонившись, він вирушив рано-вранці, а пацієнти й персонал сумно дивилися йому вслід, бо не сподівалися на його повернення, і просили Бога захистити.

Минули тижні, коли Лі нарешті повернувся. У селищі й лікарні панувала звичайна пообідня тиша, яку зненацька порушив стукіт багатьох палиць і тупіт босих ніг. Наполошені пацієнти прокинулися й підійшли до дверей, а воротар глипнув очима, швиденько протер їх і, переконавшись, що це не сон, мерщій побіг до лікаря, несамовито волаючи: «Ідіть і подивіться! Вони всі прямують сюди! Що нам робити з такою юрбою?! Де їх розмістити?»

Лікар і його дружина підбігли до дверей. Дорогою впевнено прямував Лі в окулярах. У руці він тримав мотузку, прив’язану до зап’ястя сліпого жебрака, що йшов позаду, тримаючи миску для грошей і палицю. Мотузка на зап’ясті була прив’язана до зап’ястя наступного сліпця, який вів іншого... Усього їх було п’ятнадцять. Хоча Лі й вирушив до лікарні з трьома старими товаришами, до них приставало по сліпцю майже в кожному селищі, через яке проходили. Така вервечка сліп-ців викликала жаль у людей, які ділилися з ними їжею.

– Навіщо ти їх сюди привів? – невдоволено запитав воротар. – Навіщо всім розповів про лікарню «Небесне зцілення»?

– Як я міг не розказати їм?! – з гордістю мовив Лі. – Адже я побачив світло!

Людям дали відпочити й поїсти під деревом у дворі лікарні. Потім усіх оглянули. На жаль, не всіх змогли вилікувати, але всі почули про любов Ісуса. Деякі знову почали бачити, інші ж отримали ліки для полегшення болю. Це були напружені, важкі часи для лікаря й перевантаженого роботою персоналу, але вони про це не шкодували. Адже Лі повернувся.

Старий чоловік добре зрозумів, що означали слова його Господа Ісуса Христа, Який сказав Своїм учням: «Ідіть по цілому світі й усьому творінню проповідуйте Євангелію».

Якщо віруємо, то маємо запитати себе, як це зробив Лі: «Хіба я можу мовчати?»

Хіба ми можемо не свідчити нашим друзям, які ще не бачили Світла Євангелії?

Ісус сказав, що ми – світло для світу, ми показуємо Його людям, як ліхтар випромінює світло, що сяє всередині. Ми, побачивши Світло, повинні розповідати іншим і відкривати їм Ісуса Христа своїм люблячим і життєрадісним ставленням. Якщо нас запитають, чому ми не такі, як усі, то маємо розповісти, що наш Спаситель Ісус зробив для нас, як Він змінив наше життя.

Ключ. «Господи, відкрий мої уста, –
мій язик звіщатиме Тобі хвалу»
(Пс. 51:17).

Молитва. Господи, я хочу молитися за своїх друзів, особливо за тих, які не знають Тебе і Твоєї любови.

Допоможи мені привести їх до Твого світла.

Зміцни мою віру в силу цієї молитви.

Допоможи мені нести людям Твою любов.

Навчи мене свідчити про те, як Твоє світло осяяло все моє життя.

ПОМІРКУЙ. Пригадай когось зі своїх друзів, хто зовсім нічого не знає про Ісуса. Подумай, як би ти міг засвідчити йому про Христа.

Посилка

Жити й діяти за Євангелієм
(Див. Римлян, 10:6–18)

Ніколь чудово провела канікули. Це було найкраще літо в її житті! Уже вдома, в Англії, у ліжку перед сном вона відтворювала в пам’яті всі особливі моменти тієї поїздки.

Ця подорож не була просто поїздкою на курорт – вони їхали з певною місією у складі робочої групи. На джипі та мікроавтобусі їхня команда проїхала через Францію та Іспанію й, перетнувши на поромі Гібралтарську протоку, висадилася в Північній Африці. Там вони розташувалися у двох порожніх палатах місіонерської лікарні, пацієнтів якої відправили на місяць додому, й розпочали ремонт приміщень. Цю поїздку організував лідер їхнього біблійного класу. У лікарні вже працювали дві такі групи, тож молодь швидко познайомилася, і в Ніколь з’явилося багато нових друзів.

Звісно, робота не тривала цілий день. Опівдні, коли спека ставала нестерпною, вони полишали інструменти, брали все необхідне для пікніка, сідали в машини та й вирушали на пляж. Їхали на середземноморське узбережжя, де золотий пісок дуже гарячий для прогулянок босоніж, а спокійна вода така прозора, що видно кожен камінчик на дні; або вирушали до атлантичного узбережжя, де величезні буруни з глухим стукотом розбивалися об берег, а прибій підхоплював, мов ляльку, та жбурляв назад, на прибережний пісок.

О п’ятій роботи поновлювалися. Ніколь подобалося фарбувати лікарняні шафки, потім усі разом вечеряли в саду, споглядаючи мистецьки розмальоване вечірнім сонцем небо. Після цього всі разом вивчали Біблію або спілкувалися. Іноді до них заходив хтось із персоналу й ділився історіями з життя місіонерської лікарні. Деякі з цих розповідей справили незабутнє враження на Ніколь. «Як це, – думала вона, – стати християнином, коли твою Біблію рвуть на шматки, а тебе виганяють зі школи чи ув’язнюють. І це все тільки тому, що віриш в Ісуса Христа?..» А ще бідність... Ніколь навіть уявити не могла, що деякі жителі не можуть купити молока своїм дітям, які плачуть від голоду... Невже нічого не вдієш?

Якось увечері хтось із медиків-місіонерів розповів про літні табори, які організовують для місцевих дітей. Там було декілька однотижневих змін для дітей різного віку. Уранці вони мали уроки Біблії, а по обіді всі вирушали на пляж. Мало хто з дітей міг похвалитися купальним костюмом, тож часто їм доводилося купатися по черзі.

Дев’ять місяців по тому, на початку літнього сезону, у Ніколь з’явилася неймовірна ідея...

Перший місяць нового сезону добігав кінця. Діти слухали працівницю табору із сумним мовчанням.

– Будь ласка, візьміть із собою щось, у чому ви зможете плавати, – сказала вона. – Старі купальники зовсім не годні, та і їх майже не залишилося. Якщо ви не принесете купальники із собою, то просто не зможете купатися. Любі мої, ви ж не будете плавати у трусиках?

Засмучені дівчатка запевнили свою виховательку, що в семирічному віці про це годі й думати.

Становище здавалося безвихідним. Купальники занадто дорогі – за такі гроші звичайна місцева сім’я могла харчуватися цілий тиждень. Діти сумно розійшлися по домівках, а працівники табору молилися за цю потребу. Аж ось, без жодного попередження, поштою прибув пакунок із листом. Ось що там написано:

«Можливо, ви мене не пам’ятаєте, проте минулого року я була у складі робочої групи. Одного вечора почула від вас історію, яка мене надзвичайно вразила. У мене з голови не йшли ті бідні дівчатка, що змушені плавати по черзі, адже купальників не вистачає. На початку цього літнього сезону багато моїх подруг з’явилося в нових купальних костюмах, і я запитала їх, що вони зробили зі старими. Коли я пояснила що й до чого, однокласниці принесли свої купальники. Тож ми надсилаємо їх вам із любов’ю. Ніколь».

О люба дівчинко, якби ж ти тільки знала, який шквал радощів викликала в дітей ця посилка! Вони ще довго не могли заспокоїтися. Шкода, що ти не бачи-ла, як щасливі дівчатка бігають по піску у своїх яс-кравих костюмах, з якою увагою слухають біблійні історії та як щиро співають гімни Спасителю! А який подив був у їхніх очах, коли ми повідомили, що молилися про посилку! Спостерігаючи за цим усім, ти б точно впевнилася, що воно того варте, – усі ваші клопоти зі збиранням посилки та витратами за доставку! Ми щиро тобі вдячні, Ніколь!

Ключ. «Я маю й інших овець, які не з цієї кошари, тож Мені треба і їх привести; вони почують Мій голос, і буде одна отара й Один Пастир!» (Ів. 10:16)

Молитва.

За морем синім дивні є краї;

Живе дітей багато в тій землі.

Ісусе, як мене, Ти любиш їх!

Молюсь, щоб Тебе кожен знати міг.

Скажи лиш, що зробити можу я,

Вродилася щоб з них Твоя сім’я.

О, хай моє послання за моря

Летить, щоб знали так Тебе, як я!

ПОМІРКУЙ. Ми не завжди знаємо, що сіємо, і не завжди бачимо результати своїх зусиль. Однак навіть одна крихітна насінина добра може дати великий урожай радощів на славу Божу!

Біле курча Господа

Значення давання
(Див. Малахії, 3:10)

Ця історія трапилася багато років тому в Сирії, коли молоде подружжя з Америки збудувало собі житло в сільській місцевості й почало проповідувати Євангеліє.

Місцеві жителі були переважно скотарями й землеробами. Вони ніколи не читали Біблію й нічого не знали про прощення гріхів через віру в Ісуса Христа. Це все звучало дивно для них, тож вечорами ці прості люди, утомлені, брудні, спітнілі, але спраглі істини, повертаючись з полів, просто йшли до американців, сідали та слухали, що їм пояснював Ральф зі Слова Божого. Багато слухачів увірувало й запросило Духа Святого ввійти в їхнє життя. Одного вечора, коли селяни говорили про любов Бога, Який віддав Свого Сина, і про любов Христа, що віддав Своє життя, один із них запитав:

– Що ми можемо дати, щоб показати свою любов до Господа? У нас навіть грошей обмаль, і ті витрачаємо лише на необхідне для роботи в полі. Усі знають, що ми живемо із землі й не маємо великих статків. Часом узимку навіть хліба дітям ніде взяти, то що тоді ми можемо дати Богові?

Ральф звернувся до Книги пророка Малахії та розповів, як за давніх часів Бог велів Своєму народові приносити десяту частину від усього, що вони мали, для діла Господнього. А люди були ледачими й жадібними і тримали все тільки для себе. Тоді пророк передав їм послання від Бога: «Принесіть усі десятини до храмової скарбниці, щоб у Моєму Храмі була пожива і таким чи-ном випробуйте Мене, – говорить Господь Саваот, – хіба Я не відкрию вам небесних отворів і не зіллю на вас понад надміру благословень!» (Малахії, 3:10).

Люди перезирнулися.

– Десяту частину від нашого зерна, яєць і фруктів? – недовірливо перепитали вони. – А якщо нічого не залишиться для себе?

– Що говорить уривок? – запитав Ральф.

– Там сказано, що Господь відкриє небеса й виллє надмір усякого добра. Звучить непогано. Але чи правда це?

– Спробуйте і побачите, – сказав Ральф.

І вони спробували. Кожен приносив десяту частину своїх продуктів Ральфу, який жив із них, або продавав, заощаджуючи кошти. Незабаром зібралася достатня сума, аби придбати будівельні матеріали, й люди звели невеликий молитовний будинок, де збиралися для поклоніння. Радість і благословення прийшли в село, і давати стало легко. Люди вже хотіли вирушати до інших поселень, аби розповісти про свого Спасителя, але вони не могли залишити свої стада й поля. Можна накопичити більше грошей, аби відрядити охочих. І маленька скарбничка знову почала наповнюватися.

А потім настала посуха, і потік пожертвувань висихав. Поступово загальний настрій громади занепав, і це непокоїло служителів.

Це турбувало ще декого. На невеличкій фермі неподалік жила вдова. Її чоловік помер від черевного тифу, залишивши бідолашну з трьома маленькими дітьми. Життя було важким, але вона мала клаптик землі, козу й десь зо тридцять курей, і це допомагало їм виживати. Минулого року жінка сприйняла, як могла, Добру Звістку. Її життя дуже змінилося, коли почала в молитві звертатися до Господа зі своїми потребами й питаннями.

Одного дня вдова неабияк зраділа, побачивши, що її біла курка висиджує яйця. За звичкою, вона вже потягнулася відкласти десяте яйце для Господа, але її зупинила чудова ідея, що краще дати Богові курку, ніж яйце. Трохи згодом у гнізді з’явилося десятеро гарненьких жовтих курчат. Спіймавши одне, жінка перев’язала йому ніжку ниткою.

– Навіщо ти це зробила? – спитала її дев’ятирічна донька Маріам.

– Це курчатко – для Господа, – відповіла мама, – ми повинні добре його доглядати.

Курчата росли, і Маріам їх дуже любила.

– Коли ти збираєшся віддати Господу Його курчатко, мамо? – запитала вона.

– Ще зарано, доню. Нехай виросте; краще дати Господу курку, ніж курчатко.

Потім сталося дещо дуже дивне. Хоч усі курчата виросли гарними та здоровими, проте курча Господа виявилося найкращим з усього виводку. Воно було ідеальним – м’язи пружні, а пір’я білосніжне! Маріам це тішило, бо, на її думку, так і мало бути, а от мамі зовсім невесело. Цього посушливого року посіви видалися бідними, пшениця – чахлою, а помідори геть пожухли. А за Господнє курча на базарі могли дати хороші гроші.

– Я вчинила безглуздо, позначивши саме це курча, – бідкалася жінка день у день. – До того ж містер Ральф не казав: «Саме це курча». Можна віддати Господу он те, темненьке, а не це. Ніхто й не довідається.

І ця думка настільки засіла в її голові, що однієї неділі, на світанку, вона пішла до курячої загорожі, зняла нитку з ноги Господнього курчати й пов’язала на ногу темного, худорлявого. Потім жінка накинула на голову покривало, причепурила трьох своїх дітей і вирушила в молитовний дім на причастя.

Не кожного ранку після поклоніння відбувалося причастя, але в неділю – завжди. Служитель у вбранні сирійської церкви підійшов до дерев’яного столу, де були хліб і вино на згадку про Тіло і Кров Господа Ісуса Христа, і перед запрошенням пастви до причастя заспівав гімн арабською мовою:

За тебе Я життя і кров Свої віддав,

Живим воскреснув Я – Ти викупленим став.

Який подяки дар ти принесеш Мені?..

Ніжно й печально пливло залою це питання... Під кінець гімну вся церква заворушилася. Вдова вийшла вперед, закривши обличчя руками, гірко плачучи та щось бурмочучи. Хоч як усі прислухалися, ніхто не міг зрозуміти, що ж саме крізь сльози вона намагалася сказати. Більш-менш розбірливими були лише три слова: «Курча для Господа! Курча для Господа!» І Маріам пояснила, що відбувається з мамою. Зазвичай сором’язлива Маріам рішуче підбігла до мами й обійняла її.

– Вона каже: «Зачекайте!» – прошепотіла Маріам. – Їй терміново треба додому. Вона хоче повернути нитку на ніжку Божого курчати. Вона не хоче брати хліб і вино, поки не зробить цього.

Ніхто навіть не посміхнувся. Люди почали розуміти. Вдова звела на служителя заплакане обличчя.

– Бог дав мені так багато, – прошепотіла вона. – А я хотіла віддати Йому лише непотріб. Як я можу брати участь у цьому таїнстві?! О, прошу, зачекайте!.. Я хочу віддати Господу найкраще.

Люди тихо підводилися на ноги. Божий Дух торкався їхніх сердець.

– Брате Ральфе, – мовив хтось, – мені теж треба додому. Я не віддав свою десятину з пшениці. Як я можу споминати Його жертву?

– І мені теж треба, – пробурмотів інший. – Я боявся посухи, і вже багато тижнів не віддавав Господу десятину з молока.

– Брати! Сестри! – сказав інший. – Не будемо причащатися сьогодні вранці. Напевно, багатьом із нас потрібно додому. Зустріньмося сьогодні ввечері.

Усі погодилися й мовчки розійшлися.

Того дня Ральф не мав вільної хвилинки аж до вечора, адже люди стояли в черзі біля дверей зі своїми дарами, а ввечері молитовний дім було переповнено. Радість і хвала повернулися до селян. Люди відчували Божу присутність, і щастя не покидало громаду. Маріам із мамою також прийшли. Вдова зі сльозами подяки згадувала жертовну любов Спасителя. Разом вони заспівали гімн:

О Господи, кладу на Твій вівтар

З подякою життя неоціненний дар,

Щоб слава Неба сяяла в серцях,

Ведучи в’язнів на свободи шлях.

Своє життя поклав Ти в боротьбі, –

Прийми мій дар із вдячністю Тобі!

А в загорожі на маленькій фермі з новою вовняною ниткою на нозі корпалося в насінні біле курча Господа.

Ключ. «Треба… згадувати слова Господа Ісуса, Який Сам сказав: Блаженніше давати, ніж брати» (Дії, 20:35).

Молитва.

Батьку наш, подяку

Синів Твоїх прийми

За дар води і хліба,

Дар життя й любови.

Ось наш дарунок,

Спасителю і Батьку,

Плоди трудів старанних

І чистий жар сердець.

ПОМІРКУЙ. Ми дякуємо Тобі, Отче наш, за все світле й добре, за часи сіяння та жнив, за життя та здоров’я, а також за їжу, що Ти даєш. Візьми наші дари – ми приносимо їх із того, що дарувала нам Твоя любляча рука, а з цими дарами візьми найцінніше у Твоїх очах – наші серця, сповнені любови та вдячности Тобі!

Хлопчик, який боявся світла

Чисте сумління
(Див. 1 Івана, 1)

Наближалося Різдво. Рано темніло, погода була негожою. Дейв і Біллі поспішали додому в останній день занять. Їм дуже кортіло затриматися перед яскравими вітринами крамниць, але вже сутеніло, і запалювалися вуличні ліхтарі. Хлопці знали, що краще повернутися засвітло, бо дорога додому розбита й уся всіяна калюжами.

Дейв квапив малого Біллі, але той уже поринув у казку, прикипівши очима до вітрини крамниці іграшок. О, як він хотів знайти такого гаражика під ялинкою! А ще й кілька гарненьких іграшок. Він геть забув про Дейва, який чекав його на перехресті.

А Дейв раптом побачив дещо, від чого зовсім забув про Біллі... Біля нього стояла величезна бочка з яскравими соковитими запашними апельсинами, що принадно виблискували у світлі вуличного ліхтаря! Власник товару стояв спиною, ладнаючи цінник, а поруч нікого не було. Робочий день добігав кінця, люди поспішали в затишні оселі до гарячого чаю, але продавець вирішив дочекатися покупців із вечірнього потяга.

У Дейва перед очима рябіли сотні жовтогарячих святкових помаранчів.

Хлопчик обережно простяг руку й перекинув кілька плодів у свою шкільну сумку. Усе тихо. Ще трійко – у кишені. Ніхто не побачив. Ще п’ять – за пазуху. Усе спокійно, хазяїн так і не обернувся. Хлопчик ледь вірив такій удачі.

Дейв збагнув, що апельсини випирають крізь куртку, тож краще відійти в темряву. Біллі наближався, мов сновида, – перед його замріяними очима досі були ті гарненькі машинки, та все ж він звернув увагу на... Дейв прожогом кинувся у тінь під живоплотом. Тут ніхто не помітить, як він дивно погладшав. Треба тільки непомітно прослизнути до сараю на їхньому подвір’ї. Там сховає свій скарб. Потім він приходитиме, коли схоче, і, зручно влаштувавшись на припорошеному сіні, ласуватиме апельсинами. Це буде чудове Різдво...

Раптом малий Біллі, який боявся темряви, радісно скрикнув.

– Поглянь-но! Ліхтарик! Тато прийшов за нами!

І Біллі побіг на світло. Дейв завмер.

– Агов, ви там? – вигукнув батько. – Сьогодні рано стемніло, можете втрапити в калюжу на дорозі. Дейве, виходь звідти, пішли додому.

А Дейв зіщулився під живоплотом, наляканий і жалюгідний. Він навіть не уявляв, що буде так страшно. Як може дивитися в очі своєму чесному, порядному татові, ховаючи під курткою свою помаранчеву провину. Натомість Біллі щасливо й безстрашно вистрибував у світлі татового ліхтарика, тримаючи його за руку. А Дейв плівся позаду.

– Що сталося, Дейве? – запитав батько. Чоловік добре знав свого сина й не міг зрозуміти його поведінки. – Ти щось накоїв у школі?

– Дейв сьогодні поводився добре, – заступився за брата Біллі. – Учитель сказав, що він – найкращий бігун у класі, а ще, тату...

– Ти впадеш у канаву, Дейве!

– Ні, тату, усе добре.

– Не клей дурня, сину, бо вляпаєшся у бруд...

– Усе гаразд, мені просто подобається так іти... ай... ой!

Дейв перечепився об корінь і гепнувся долілиць. Апельсини з торби розкотилися по дорозі, а ті, що були за пазухою куртки, розчавилися з жахливим хлюпанням. Тато підійшов ближче й посвітив ліхтарем. Переляканий Дейв голосно розревівся.

– Ага, усе ясно, – похмуро мовив тато.

Він підняв сина й посвітив на нього. Дейвові руки й коліна були сильно здерті, з рота сипався дорожній гравій, перемішуючись із кров’ю з розсіченої губи. Він мав жахливий вигляд, тож батько подумав, що хлопця вже достатньо покарано.

– Ти поцупив їх із діжки Сема Сміта, так? – запитав тато.

– Т-т-т-так, – схлипнув Дейв.

– Дейве, ти злодій. Негайно підеш до містера Сміта й заплатиш за апельсини.

– Але... Я... У мене... Я не маю грошей, і... він... може викликати поліцію!

– Так, може. Якщо Сем Сміт викличе поліцію, отже, ти на це заслуговуєш. А зараз – ось, береш гроші, повертаєшся, розповідаєш Сему, що ти накоїв, і питаєш, скільки коштує дюжина апельсинів. Ми з Біллом почекаємо тебе на розі.

Сем Сміт дуже здивувався, коли з темряви раптово з’явився наляканий хлопчик із брудним обличчям і, схлипуючи, розповів свою історію. Продавець узяв гроші й застеріг, що коли хоч раз зловить його на таких фокусах, одразу викличе поліцію. Коли Дейв відвернувся, Сем змовницьки підморгнув його татові, що стояв під ліхтарем навпроти.

І так усе закінчилося. Звісно, Дейв мав заплатити зі своїх кишенькових грошей, але зараз це не головне. За помаранчі було заплачено, а йому пробачили. Дейв, ледь накульгуючи, ішов поруч із батьком у колі світла, гикав і шморгав носом і почувався розбитим, але міцна татова рука обіймала його, допомагаючи перебиратися через калюжі.

– Дейве, ніколи так більше не роби, – сказав батько хлопцеві. – Чисте сумління не купиш за жодні гроші. Розумієш?

– Так, тату. Я більше ніколи так не робитиму!

І Дейв, тримаючись за тата, пообіцяв більше ніколи так не робити.

Гріх не дозволяє нам ходити у світлі Христовому. Коли бачиш якусь пляму на своєму сумлінні, негайно визнай це перед Богом і примирись із Ним. Тоді Бог подарує прощення й очищення, і ти зможеш продовжувати свій шлях з Ісусом.

Ключ. Ісус сказав: «Я – Світло, яке прийшло у світ, щоб кожний, хто вірить у Мене, не перебував у темряві» (Ів. 12:46).

«Світло прийшло у світ, але люди полюбили темряву більше, ніж світло, бо їхні діла були погані» (Ів. 3:19).

«Коли ж ходимо у світлі, як Сам Він є у світлі, то маємо спільність одне з одним, і кров Ісуса Христа, Його Сина, очищає нас від усякого гріха» (1 Ів. 1:7).

Молитва. О Господи, молю, хай потайний гріх ніколи не ставатиме між нами! Нехай я завжди перебуватиму у світлі Христовім, ніколи нічого не ховаючи від Тебе, міцно тримаючись за Твою руку, зберігаючи сумління чистим. Допоможи мені завжди бути справжнім, бути гідним Твоєї любови, яка все на світі прощає і всі гріхи й недоліки покриває.

ПОМІРКУЙ. Для Божої любови, яка все прощає, не існує замалих або завеликих гріхів.

Вуглинка з каміна

Спілкування християн
(Див. 1 Коринтян, 12)

Джонатан став християнином у таборі відпочинку, але відтоді він не мав особливого прогресу у вірі. Спочатку хлопця переповнювало щастя, хотілося молитися, вивчати Біблію та вести щоденник духовного зростання. Це нове життя захопило його. Джонатан став сумліннішим у домашніх обов’язках, характер робився доброзичливішим, язик – не таким гострим.

Але це тривало недовго. Ранки холоднішали, дедалі важче було прокидатися завчасно, щоденне читання Біблії та молитва перетворилися на нудний обов’язок. У школі він заприятелював із хлопцем, що любив глузувати з християн, тож Джонатан почувався самотнім і розчарованим, а те, що відбувалося з ним у таборі, згадував як чудову казку чи приємний сон.

Але перед тим, як повністю полишити віру, Джонатан вирішив відвідати дідуся тих хлопців, які запросили його до табору. Їхні сім’ї приятелювали й час від часу відвідували одна одну. Джонатан якось чув, як дідусь проповідував у церкві, було відчуття, що він справді знає Бога. Це був спокійний літній чоловік із добрими очима, тож хлопець відчув, що може йому довіритися. Джонатан зателефонував старому й отримав запрошення на чай.

Хлопець трохи нервував, під’їжджаючи на велосипеді до воріт, і не був упевнений, що знайде правильні слова. Але дідусь тепло привітав Джонатана й підсунув два стільці до вогню, що палахкотів у старому вугільному каміні, а його дружина принесла чай. Джонатан розімлів від тепла та гарячих тостів із маслом, тож розмова точилася невимушено. Раптом дідусь запитав:

– А як твоя церква? Члени однієї сім’ї моляться за своїх і допомагають одне одному. Ти обговорював усе це зі своїм священником або пастором?

Джонатан мав збентежений вигляд.

– Ну, якщо чесно, – нарешті відповів він, – я майже не ходжу до церкви. Наша сім’я їздить туди тільки на Різдво й Великдень, а в неділю я завжди маю купу справ. Я готуюся до випускних іспитів, і це займає весь робочий тиждень, тож решту справ лишаю на вихідні. До того ж я був на зібранні кілька разів, і це, чесно кажучи, нудно. У неділю я зазвичай змушую себе трохи більше читати Біблію, а іноді вирушаю на прогулянку за місто, та щодо церкви – жодного прогресу.

Старий замислився. Потім він узяв щипці, нахилився вперед, витягнув з каміна розжарену вуглинку й обережно поклав на решітку.

– Стеж за вуглинкою, – тихо промовив він, – і кажи мені, що з нею відбувається.

Джонатан втупився у вуглину, що спочатку була аж білою від жару, і побачив, як сяйво помирає на очах. Біле стало червоним, потім – тьмяно-сірим. Жаринка перестала світитися й геть охолола. Потім дідусь знову поклав вуглинку у вогонь.

– Тепер спостерігай, – сказав він.

І тьмяно-сіра грудочка набрала жару, загорілася і стала частиною серця вогню.

Чоловік пояснив, що християнин не може існувати без церкви, так само як солдат не виконає свого завдання без армії або рука чи нога – без тіла.

– Солдат – це частина армії, – промовив він, – а рука – частина тіла. Ставши християнином, ти робишся частиною Тіла – живої Церкви, котра охоплює мільйони людей у всьому світі, які люблять Ісуса та заради зручности збираються в різних будівлях і мають дещо різні способи поклоніння. Проте всі ми в Божих очах є одним Тілом, однією великою сім’єю. Наодинці ти маєш усі шанси вихолонути, та в церкві, разом з іншими християнами, молячись, допомагаючи одне одному, свідкуючи, роблячи щось разом, щедро даючи, вивчаючи Біблію, – ти побачиш, як твоя віра зростатиме, любов не охолоне, а Боже світло сяятиме в тобі.

Того вечора, повертаючись додому на велосипеді, Джонатан вирішив знайти церкву, де люди люблять Ісуса, разом вивчають Біблію, разом моляться, й бути з ними щонеділі й не тільки. Адже зрозумів, що йому потрібно повернутися в серце вогню.

Деякі люди є більш компанійськими за інших. Ти можеш бути більше схильним до самотности й не завжди почуватися впевнено в компанії. Та все ж буде неабиякою допомогою для тебе як для християнина приєднатися до якоїсь невеличкої групи – недільної школи, молодіжної команди або церковних молодіжних зібрань. Можливо, почати буде нелегко, і мине кілька тижнів, перш ніж ти почуватимешся більш комфортно в такому спілкуванні. Тримаючись своєї спільноти, ти зустрінеш цікавих людей, заприятелюєш із тими, хто з тобою має багато спільного, ті ж питання, проблеми й радости, а насамперед – віру в Ісуса. Ти знайдеш допомогу, а також сам зможеш допомогти своїм новим друзям.

Ключ. «Не залишаймо своїх зібрань, як то деякі ввели у звичку, але заохочуймо один одного...» (Євр. 10:25).

МОЛИТВА IСУСА. «Щоб усі були одне, – так, як Ти, Отче, в Мені, а Я в Тобі, – щоб і вони в нас були; аби світ повірив, що Ти Мене послав» (Ів. 17:21).

Молитва. Господи, молю Тебе за мою церкву і за всіх, хто молиться і проповідує в ній. Допоможи мені бути наполегливим і старанним у відвідуванні богослужінь, особливо в неділю, бо це – Твій день. Допоможи мені краще і глибше пізнати Тебе і стати справжнім членом церкви. Навчи, що я маю робити, щоб це бажання здійснилося!

ПОМІРКУЙ. Приєднатися до групи братів по вірі надзвичайно корисно для тебе. Але пам’ятай, що водночас ти сам є джерелом допомоги й підтримки для інших.

X

Покладання на Господа у труднощах і радощах

Сірникова коробка та монета

Піклування Господа про Своїх дітей
(Див. Псалом 26; Псалом 90)

Дванадцятирічна дівчинка з країни, де християн жорстоко переслідували, часто міркувала про те, щоб стати християнкою, але її турбували наслідки. «Якщо я піду за Христом, чи захистить Він мене від кривдників?» – розмірковувала дівчинка. Її подруга взяла порожню сірникову коробку й поклала туди срібну монету.

– Дивися, – сказала подружка, – коробка – це наче твоє тіло, а срібна монета – твій дух. Якщо я кину цю коробку на підлогу, що станеться з монетою?

– Нічого.

– А якщо я рукою стисну коробку з монетою?

– Ну, коробка розчавиться, а монета залишиться неушкодженою.

– А якщо я жбурну у вогонь?

– Думаю, що коробка згорить, а монета – ні. Її можна витягнути з вогню й піти на базар.

– А який із цих двох предметів найцінніший?

– Звісно, монета!

– Так само ти можеш щодня віддавати свої тіло й дух у руки Ісуса. Твоє тіло з часом може дістати якісь ушкодження, й наприкінці цього земного життя воно помре. А твій дух, який насправді і є тобою, ніколи не згине. У руках Господа Ісуса ти маєш надійний захист від страху та гріха.

Господь Бог здатний захистити нас і вберегти від небезпеки. Ніхто не може розлучити нас із Ним, і ніщо не може зашкодити нашим тілам, якщо люблячий Бог цього не дозволить.

Ключ. Ісус мовив: «Це Я сказав вам, щоб у Мені ви мали мир. У світі зазнаєте страждання, але будьте відважні: Я переміг світ!» (Ів. 16:33).

«Коли б я пішов навіть долиною смертної тіні, не боятимуся лиха, бо Ти зі мною» (Пс. 23:4).

Молитва. Господи, Ти хочеш, щоб я повністю присвятив себе Тобі. Я знаю, що Ти хочеш найкращої долі для кожного. Але я боюся болю та страждань, боюся бути не таким, як більшість людей цього світу, котрі не знають Тебе. Я боюся того, що Ти можеш сказати мені робити. Допоможи мені більше покладатися на Тебе, Боже, і щиро вірити, що все, що трапляється в моєму житті, Ти дозволяєш із любови.

ПОМІРКУЙ. Чи змінюються твоя віра в Бога й любов до Нього залежно від хороших або поганих обставин?

Припустімо, у твоєму житті чи у твоїх рідних сталася якась серйозна катастрофа. Як це вплине на твою віру у Христа?

Охоронець, якого не наважилися вбити

Божественний захист

(Див. Псалом 30:1–5)

Аптон Весткотт майже сторіччя тому, ще юнаком, вирушив до Заїру проповідувати Євангеліє людям, які були дикунами й канібалами. Пізніше його дружина померла від болотної лихоманки, а сам Аптон осліп. Але все ж він залишився, керуючи й організову-ючи роботу місії, яка росла та процвітала. Весткотт любив людей цього краю, там він і помер.

Цю історію він пригадав під час однієї зі своїх нечастих поїздок до Англії. Сивочолий старий чоловік, із твердою та впевненою ходою – важко повірити, що він сліпий. Очі проповідника ніби дивилися назад, у ті далекі роки, коли він був іще геть молодим.

Аптон із друзями отаборилися біля купки хатин, неподалік мальовничого озера, чиє дзеркальне плесо часто-густо тривожило вигулькування голів гіпопотамів або ж крокодилів. Одразу за їхнім наметом поставала велична, таємнича зелена стіна джунглів. Та люди тут були доброзичливими, вони приносили банани та інші фрукти, а вечорами, коли місіонери закінчували обробляти землю й ловити рибу, жителі селища приходили, сідали навпочіпки коло багаття і слухали молодих проповідників. Послання любови та вічного життя нарешті віднайшло свій шлях до сердець декого з місцевих жителів. Ці люди полишали дикі язичницькі звичаї та вчилися жити по-християнськи: чесно, у мирі з ближніми, піклуючись одне про одного.

Ці перші африканські щойнонавернені були сміливими людьми, тому що вони виросли в культурі, переповненій злими духами, тож звикли до щоденного страху перед ними. Їм було важко уявити, що цей новий люблячий Небесний Батько може захистити їх. Місцеві особливо боялися одного шамана, адже вірили, що його чари надзвичайно могутні. Він мав неабиякий уплив на все тутешнє населення, тож добряче розсердився, довідавшись, що його «паства» навертається до Живого та Правдивого Бога. Тому тубільці з острахом чекали на його помсту.

Був час вечері, і населення хутора займалося приготуванням їжі, так само як і молоді місіонери. Аж раптом вони помітили наляканого хлопчика, що подавав їм знаки з узлісся джунглів. Підійшовши ближче, місіонери побачили, що хлопчик увесь тремтить, а його очі сповнені жаху. Малий прошепотів:

– Я прийшов застерегти. Цієї ночі вам треба тікати. Мій батько допоможе. Він має напоготові каное, тож будьте біля струмка до сходу місяця. Тато каже, це ваш єдиний шанс.

– Але чому ми повинні тікати? Хто хоче заподіяти нам зло?

– О, це великий шаман. Цієї ночі він підішле до вас убивць. Найтемнішої пори вони прийдуть зі списами. Від списа не втечеш.

Троє місіонерів швиденько порадилися. Вони мали рушницю проти диких звірів, та не збиралися її використовувати проти людей. До того ж, коли намет оточать воїни зі списами, ця зброя не захистить. А ще вони самі вчили місцеву молодь у всьому покладатися на Бога та Його захист. Ні, вони – християни, вони не мають права тікати. Та й нікуди. Аптон повернувся до хлопчини, що чекав на відповідь:

– Подякуй батькові від нашого імені та повідом йому, що наш Бог каже залишатися. Ми довіримося Його захисту, хай там що.

Малий дременув геть, а троє Божих людей почали готуватися до сну. Вони, як завжди, повечеряли. Тропічна ніч настала швидко. Загострений слух молодих місіонерів напружено ловив найслабші лісові звуки – шелест листя, зміїний шурхіт, тріпотіння пташиних крил, віддалене мавпяче базікання... Чоловіки трішки посиділи біля входу в намет у молитовному очікуванні.

Тихо зійшов місяць, затопивши все навкруги своїм загадковим сріблястим сяйвом, однак троє проповідників не хотіли йти до намету спати. Вони воліли краще зустріти смерть знадвору, мужньо дивлячись ворогам у вічі, ніж ховатися, як пацюки в норі. Місіонери твердо вирішили не вдаватися до зброї. Та й що з того, якщо вони застрелять одного-двох нападників спереду, коли інші поцілять списами ззаду? Можливо, євангелісти згадали мученика Степана. Він мужньо зустрів смерть від своїх переслідувачів, не вдаючись до зброї. Степан дивився на Ісуса – Взірець для наслідування.

Місіонери чекали всю ніч під величезними й такими яскравими тропічними зорями. Потім сховався місяць. Настала та холодна й таємнича до дрижаків передсвітанкова пора, коли з озера підіймається туман, і світ оповито пеленою. Може, тепер?

Але вбивці так і не з’явилися. Зійшло сонце, і молоді місіонери втомленими очима, якими вже не сподівалися побачити цей світанок, споглядали, як розсіювався від його проміння туман... Від криниці чулися голоси, долинули звуки нового дня: цюкання мотик, тріск вогнищ; від селища потягнуло вранішнім димком. Життя здавалося прекрасним як ніколи! Хлопці повкладалися у своїх наметах й міцно заснули, а селяни, з острахом зазирнувши крізь завіси, побачили наставників цілими й неушкодженими! Вони щиро зраділи та прославили Бога, бо чули про загрозу й тужили за ними, мов за рідними. Справді, Бог захистив Своїх слуг.

Минали дні, тижні, місяці.

Лихо обходило тих, хто відмовився поклонятися духам і навернувся до Живого Бога. Це справило на інших жителів села неабияке враження. Вони побачили, що любов і свобода Христові кращі, ніж темний культ поклоніння духам, який тримає людей у рабстві страху. До того ж місцевий чаклун уже не наводив на них такого жаху, як колись, оскільки втратив свою силу. Одні вважали, що це від старости, інші ж казали, що духи полишили його. Хай би що там було, люди його більше не боялися.

І яким великим було здивування Аптона, коли до нього завітав сам старий чаклун, одягнений у чудернацькі довгі шати. Він схилив коліна перед наметом, а нашиті мавпячі хвости тріпотіли під вітерцем. Коли шаман, зігнувшись, увійшов до намету, Аптон помітив, що той ослаб, а його очі запали.

– Я хочу знати Живого Бога, – просто сказав він.

Їхня розмова тривала довго. Аптон розповідав про гріх і покаяння, і це, здавалося, бентежило старого. Він усвідомлював свої численні провини, та один гріх гнітив чаклуна найдужче.

– Тоді визнай свою провину, щоб отримати прощення, – порадив Аптон.

І старий розповів, що в ніч народження нового місяця він послав своїх людей, озброєних списами, через джунглі до місіонерського табору із наказом убити трьох проповідників. Та коли воїни повернулися, на їхніх списах не було ні краплі крови. Вони нікого не вбили. Леза були чистими.

– Але чому? – спитав Аптон. – Ми ж були беззбройними. Що могло їм завадити?

– Вас було четверо, – сказав чаклун. – Мої люди не мали наказу вбивати чотирьох, а розрізнити хто з вас хто не могли. Вони чекали, аж поки світанок прогнав туман, але той чоловік не йшов від вас. Друже, хто сидів із вами тієї ночі під місячним сяйвом до світання?

Та Аптон не знав відповіді. Може, то був Господь? Чи Його ангел? Це було для нього суцільною таємницею. Йому вистачало того, що всі вони залишилися живими, а старий чаклун захотів пізнати світло Христове.

Ключ. «Господній ангел отаборюється навколо тих, котрі бояться Його, і визволяє їх» (Пс. 34:8).

«Коли б я пішов навіть долиною смертної тіні, не боятимуся лиха, бо Ти зі мною. Твій жезл і Твій посох втішатимуть мене» (Пс. 23:4).

Молитва. Дякую Тобі, мій Господи, за Твою невпинну турботу про мене – і вдень і вночі, під час довгих мандрівок суходолом і морем, у повсякденних справах і турботах.

Мій любий Боже, дякую Тобі, що Ти зцілював мене від хвороб і визволяв від нещасть, які чатували на мене. Збережи Своєю силою і любов’ю всіх, хто перебуває в небезпеці, – усіх, хто живе в охоплених війною країнах, усіх несправедливо ув’язнених, усіх стражденних і гнаних за віру в Тебе і Твого Сина Ісуса Христа!

Навчи Своїх дітей вірити, що жодні сили на землі не можуть розлучити їх з Тобою. Нехай буде переможений їхній страх Твоєю любов’ю, нехай вона заспокоїть і зміцнить їхні душі. Даруй Своїм дітям, Господи, мир і смирення!

ПОМІРКУЙ. Легко довіряти Богові та славити Його, коли все добре. Набагато важче покладатися на Ісуса Христа й вихваляти Його серед скрутних обставин. Але така віра дорогоцінна для Нього. Чи готовий ти славити Господа Бога та Його Сина Ісуса Христа, якщо опинишся у вирі проблем і страждань?

Неприступна височина

Божа турбота про Своїх — керівництво за часів кризи
(Див. Матвія, 10:16–42)

Ця історія трапилася за часів громадянської війни в Руанді в шістдесятих роках XX сторіччя, на території двох місцевих племен, які ворогували між собою. Войовничо налаштовані селяни, озброєні сокирами, мотиками й ножами, проходили всією тією місцевістю, убиваючи людей і спалюючи цілі хутори.

У християнській лікарні на вершині пагорба місцевий пастор із дружиною та двома британськими медсестрами – Дорін і Джоу, споглядаючи стовпи диму зі знищених селищ, розмірковували, що їм робити, коли опиняться серед воєнних дій. Вони спали неспокійно, а коли на світанку прокинулись і побачили відблиски полум’я навколо їхнього узгір’я, зрозуміли, що вбивці вже близько.

Надати притулок біженцям зі знищених хуторів чи ні? Прихистити нещасних означало піти проти розлючених бандитів, які атакуватимуть лікарню, убиватимуть і грабуватимуть не лише втікачів, а й пацієнтів і персонал. Відмовити в допомозі – це кинути просто в пазурі смерти близько трьохсот нещасних, що вже юрмилися на горі поруч із лікарнею, несучи дітей і все, що вдалося врятувати від вогню. Чи можуть вони як християнська лікарня зачинити перед бідолахами двері та випровадити їх назад, у те пекло, яким стала їхня долина, і з якого вони щойно вирвалися? Вирішили, що не можуть. Тож заплаканий, стомлений натовп заповнив кожен куточок будинку, лікарні та церкви цієї маленької місії.

А тепер вони всі опинилися в жахливій небезпеці, тож негайно оголосили збір усього персоналу лікарні. Було вирішено, що африканський пастор і Джоу вночі вирушать на машині та приведуть підмогу, а дружина пастора Едреда разом із медсестрою Дорін залишаться й діятимуть згідно з обставинами. Вони разом помолилися про Божий захист для тих, хто поїде, і для тих, хто залишиться, а також про безпеку для нажаханого натовпу в лікарні. Дорін чомусь пригадала невеличкий малюнок, що їй колись подарували. На ньому було зображено отару чорних і білих овечок, на яку з гарчанням збирався напасти голодний страшний вовк. Проте між ними простяглася велика, пробита цвяхом, долоня, й вовчисько не міг її обійти.

Стемніло. Машина вирушила своїм небезпечним маршрутом крізь спалені села та банди повстанців. Дорін заспокоювала наляканих біженців і допомагала їм найкомфортніше влаштуватися, дбаючи про всі їхні потреби. Нарешті, змучена, вона сама вклалася спати. Та наступного ранку перше, що Дорін побачила крізь вікно, була величезна банда головорізів, що дихала люттю та жагою вбивств і яка щомиті готова вдертися нагору до лікарні.

Жінка не знала, що робити. Переговори здавалися найрозумнішим рішенням. І Дорін з Едредою спустилися до бандитів. Убивці, остовпілі від такого прояву безстрашности, зупинилися.

І Дорін заговорила. Вона пояснила, що тут немає ворогів, а єдина мета їхньої місії – зцілювати і звіщати Божу любов. Ввічливо і твердо лідер бунтівників відповів, що все це дуже добре, але в лікарні переховуються їхні вороги. Тож якщо їх не видадуть до смеркання, місію разом із лікарнею та втікачами буде захоплено та знищено.

Саме тоді Дорін почула, немов хтось інший проказує через неї. Здивована відважна медсестра почула свій голос:

– Ви не зійдете на цю гору. Ця височина – Божа.

Мить приголомшеного мовчання. Аж ось юнак із виряченими від люті очима, наблизившись до її обличчя, заволав:

– Бога немає, мадемуазель!

– Бог є, Він – реальний, – почула себе Дорін, – і ви побачите, що Він не дозволить вам видертися на цей пагорб. Він захистить нас.

Зграя невдоволено загарчала й подалася вперед. Та жінки були під захистом Пробитої Долоні! Злодії здригнулися й попадали навзнаки, тож Дорін з Едредою змогли вільно дістатися лікарні. Утім, небезпека ще не минула. Дорін зібрала біженців, розповіла їм про загрозу й порадила більшості спробувати пробратися повз ворожі загони до кордону з Угандою. Після цих слів вони всі знову молилися, благаючи Бога про захист і порятунок, аж раптом дивний спокій огорнув присутніх, запанувала велика тиша. Тоді люди почули квапливий стукіт дощових крапель по оцинкованому залізу на даху лікарні. Це дощ загуркотів могутніми потоками. Атака на лікарню стала неможливою через море рідкого бруду, на яке перетворилися схили, а врятовані люди радісно заспівали!

Пізно ввечері до будинку під’їхала машина, добряче пошарпана поганою дорогою в темряві. Пастор і Джоу повернулися з хорошими новинами – державні підрозділи вирушили на захист лікарні. Всевишній послав на землю потужну зливу, яка завадила нападникам вдертися. Трохи згодом прибули війська, і лікарні вже ніщо не загрожувало. Біженцям уряд надав вантажів-ки, які перевезли їх через кордон з Угандою до безпечного місця.

Ключ. «Якщо комусь із вас бракує мудрості, нехай просить у Бога, Який дає всім щедро і не докоряє, тож буде йому дано» (Як. 1:5).

«Коли ж видаватимуть вас, не журіться, що і як казати: дасться вам в ту хвилину, що казати, бо не ви будете говорити, а Дух Отця вашого, Котрий говорить у вас» (Мт. 10:19–20).

Молитва. Господи, дай мені мудрости, як діяти, коли я перебуваю у скрутній ситуації або ж не знаю, що робити. Коли я матиму можливість говорити про Тебе, та не знатиму, що сказати, дай мені Свої слова. Допоможи підтримувати тісний зв’язок із Тобою, щоб за потреби я завжди міг зміцнюватися Твоєю силою. Дякую за Твою щоденну присутність у моєму житті.

ПОМІРКУЙ. Найслабша Божа людина могутніша за найсильнішого багатиря планети.

Тоді чому Бог допускає неприємности й розчарування в нашому житті? Чому страждають невинні люди?

Одного разу я була на килимовій фабриці та спостерігала, як діти тчуть килими, відомі на весь світ. Поруч із ними лежали яскраві кольорові й темні нитки. Яскраві були привабливішими на вигляд, але швидкі маленькі пальчики використовували ті й інші. Коли я обійшла ткацький верстат з іншого боку й побачила прекрасний візерунок, тоді й збагнула, навіщо потрібні темні нитки. Без темного фону візерунок був би невиразним. Хтось написав такі рядки:

Верстат замовкне, човники впадуть,

І Бог відкриє візерунків путь,

І нитка темна у ткача в руці,

Так само важить, як і срібні ці.

Наступна історія про те,
як темні нитки розпачу
й болю Бог уплітає
в полотно життя,
щоб вийшов прекрасний
візерунок слави,
перемоги та радости.

Невгасиме світло

Усе, що відбувається з нами в житті, служить для нашого добра
(Див. Римлян, 8:28)

Як і багато пастушків свого віку, Михайлик мріяв про навчання у школі, яке відкрило б йому шлях до життя, сповненого цікавих пригод. Життя пастуха в горах Лівану не назвеш цікавим. Михайлик потрібен своєму селищу: хтось мав щоранку виводити отару на пасовиська, стерегти протягом дня й заводити до кошари надвечір. Так проминула більша частина дитинства хлопчика, і, без сумніву, він провів би так і решту свого життя, якби дещо не сталося.

Той день спочатку був схожим на сотні попередніх. Отара паслася, Михайлик тинявся довкола, коли під листям щось блиснуло. Пастушок нахилився, щоб розгледіти, що воно таке. Може, лискучий камінець? Він підняв і... провал пам’яті. То виявилася міна. А далі було багато болю й темряви. Якісь люди метушилися навколо нього, щось робили, але завжди в темряві, і незрозуміло – чи то ніч, чи то день.

Та коли хлопець трохи оговтався і зрозумів, що він у лікарні, страшна правда постала перед ним у всій своїй жорстокості: до кінця життя в очах не буде світла, бо їх знищила та вибухівка! Михайлик також відчув, що в нього відсутня права долоня – її відірвало вибухом, – але проти втрати зору це здавалося дрібницею. Хлопець відчував, що не зможе із цим жити, і волів померти. Коли Михайлика привезли додому, він ліг обличчям до стіни й ні на кого не звертав уваги.

Багато людей приходило до нього висловити своє співчуття й розрадити. Михайлик механічно кивав головою, дякуючи, та їхні слова майже не доходили до нього – настільки великим було його горе. Хлопця ніщо не цікавило, поки одного разу не з’явилися дві незнайомі іноземки.

– Ми прийшли запропонувати йому місце у школі сліпих у Бейруті, – сказала одна з них і детально розповіла про цей спеціалізований заклад.

Такі ж, як Михайлик, хлопці вчилися там читати й майструвати щось руками. Зі слів незнайомок виходило, що дітям там добре. Михайлик лежав, зіщулившись у своєму кутку, удаючи, ніби його це не обходить, а насправді жадібно прислуховувався. Усе це здавалося нісенітницею. Як сліпі діти можуть читати, працювати та радіти життю? Вони ж мають лежати обличчям до стіни й чекати смерти. На що вони ще здатні? Потім іноземки пішли, а на прощання тихо сказали:

– Якщо він прийде, ми обіцяємо, що хлопчик навчатиметься в нас.

Минув якийсь час. Тему школи більше не порушували. Але Михайлик думав про неї майже повсякчас, адже серед суцільної темряви, що огортала його, це була одна з небагатьох світлих думок. І от він дійшов висновку, що варто спробувати. Гірше точно не буде. Тож одного чудового дня батьки Михайлика неабияк здивувалися, почувши від нього:

– Та школа для сліпих у Бейруті… Відвезіть мене туди. Я хочу там навчатися.

Вони приготувалися й, покинувши рідні гори, рушили до великого міста на узбережжі моря. І от батьки ведуть сина велелюдними вулицями. Вони знайшли потрібну адресу і, хвилюючись, постукали у шкільні двері. Зустріли їх дуже ввічливо та провели до кімнати очікування. Поки йшли, батьки Михайлика могли бачити учнів під час занять: діти працювали в майстернях і навчалися, читаючи незвично великі книжки за допомогою пальців. І всі вони мали щасливий вигляд! Усе це було дуже дивно.

Директор прийняв їх і вислухав історію Михайлика, сумно дивлячись на хлопця, який тихо сидів перед ним, і з жалем хитав головою:

– Мені шкода, але ви прибули запізно, – мовив директор. – Усі місця вже зайнято.

Однак він не врахував реакцію хлопчини. Той раптово звів на директора сліпі очі:

– Але ж ви обіцяли, – вигукнув Михайлик із болем у голосі. – Мені обіцяли!

І зі слізьми благав надати йому можливість навчатися. Бачачи розпач хлопця, директор пообіцяв усе влаштувати.

Так Михайло почав крокувати дорогою, що привела його до справи всього життя, адже тепер він сам є директором школи для сліпих. Від самого початку хлопець не дозволяв своїм вадам заважати, тож він навчився читати за Брайлем лівицею майже так само швидко, як і інші. Плетіння кошиків спочатку не клеїлося, але він упорався з цим, підпираючи куксу правиці міцною тростиною. Шкільний директор дякував Богові за те, що прийняв цього енергійного, працьовитого хлопчика, обличчя якого, позбувшись пригніченого виразу, тепер сяяло розумом.

Одного вечора, багато років потому, учні зібралися в залі на обговорення Біблії. Коли заняття добігало кінця, ведучий запитав, чи хоче хтось поділитися впливом біблійного вчення на своє життя, підвівся Михайло.

– Хочу подякувати Богу за втрату зору, – просто сказав хлопець, – адже саме завдяки цьому я пізнав Того, Хто є Світлом для світу.

Ключ. «Знаємо, що тим, які люблять Бога, котрі покликані за Його передбаченням, все сприяє до добра» (Рим. 8:28).

Молитва. Господи, я хочу подякувати Тобі за все те важке й неприємне, що трапляється в моєму житті. Допоможи вірити, що це все є частиною Твого плану для мене. Утримай мене від нарікань і сумнівів. Допоможи мені в усіх складних обставинах не втрачати ві-
ри, радіючи й вихваляючи Тебе.

ПОМІРКУЙ. Озираючись на пройдений життєвий шлях, чи можеш ти сказати, що деякі неприємні події привели до хороших результатів?

XI

Цей світ — а потім?.Смерть — а потім?

Народжена літати

Смерть
(Див. 1 Коринтян, 15)

—Трішки швидше, – лагідно промовив Дрізд, – і ти встигнеш переповзти на ці листочки, де світить сонце. Я знаю, ти не любиш висоти, але хоч зможеш погрітися.

– Так, – погодилася Гусінь, неспішно жуючи листочок кропиви, – мені подобається тепло, а сонечко інколи заглядає до мене в канаву, тож я й не кваплюся дертися вгору. Тут мені затишно й добре, є доволі свіжого листя.

– Канава! Листя! – процвірінькав Дрізд. – Невже тебе не цікавить прекрасний, неосяжний, сонячний простір неба над верховіттям, величезні казкові гори білих хмар у блакитній височіні, де віє пустотливий легіт і дзвінко бринить наш веселий спів?!

– Не впевнена, мій друже, – відповіла Гусінь. – Хоч там, можливо, усе дуже гарне, та мені завжди було краще серед зелені, ніж посеред блакиті, до того ж я не люблю вітер. Стосовно танців дерев, то хай би краще стояли спокійно. Так безпечніше.

Дрізд весело розсміявся:

– Ну, бачу, тобі й справді краще бути тут. А от я безмежно щасливий, що можу літати!

І Дрізд злетів на самісіньку верхівку ясена, листя якого тріпотіло від лагідного вітерцю, і заспівав. Цей радісний спів бринів і переливався, лунав, затихав, і знову лунав...

А Гусінь, підвівшись, слухала і слухала ці веселі співи, що линули до неї крізь зелене мереживо крони. «Крила! – пробурмотіла Гусінь собі під носа. – Цікаво!..» Вона раптом відчула всю незграбність свого неповороткого, короткозорого тіла. «Та ж я не народжена для всіх тих верховіть і прекрасних блакитних просторів, про які мені так захоплено розповідають... Навіть не уявляю, на що воно все схоже. Я народилася для канав, кропиви й листячка – цілком непогане життя, доки воно триває». Гусінь продовжувала жувати, намагаючись почуватися задоволеною, але настрій був дивний, неспокійний. «Мабуть, старію, – вирішила вона, – тому й почуваюся так... незвично. Крила, крила... Це ж треба таке вигадати!»

Гусінь відчула легенький порух над собою і, звівши очі, побачила метелика-сонцевика, що присів на степову айстру поруч із нею. Золоте сонячне проміння додавало тепла його жовтогарячим крилам. Гусінь подумала, що ніколи не бачила нічого прекраснішого за це ніжне золотаве створіння! І раптом відчула гіркий контраст зі своїм незграбним вайлуватим тілом. Їй захотілося провалитися крізь землю чи принаймні сховатися, та було запізно. Метелик побачив Гусінь і сів прямо на обгризену кропиву, яка немов розтанула у дивній красі свого гостя.

– Звідки ти? – прошепотіла Гусінь. – Тобі не місце в цій брудній канаві.

– Як і тобі, – засміявся Сонцевик. – Тут твій шлях лише починається. Далі він пролягатиме сонячними небесними стежками, куди тебе понесуть твої майбутні крила! Ти народжена літати! Я прилетів тобі про це звістити.

– Я... Я не знаю нічого про всі ці дива, – ледь спромоглася проказати Гусінь, – та все ж... Інколи мене охоплює відчуття, що в цій канаві я ніби в гостях... І не тільки це... Хоч я зі своїм незграбним тілом ніколи не стану такою, як ти. Та і як таке взагалі можливо?

– Ще не ясно, ким саме ти станеш, – стиха промовив Сонцевик, – та я певен, що подібною до мене. Не забувай. Твоє місце – не в канаві, хоча свій життєвий шлях починаєш саме там. Ти народжена літати...

Голос небесного посланця затихав, віддаляючись на прекрасних золотавих крилах, аж поки не щез у височині неба, залишивши Гусінь наодинці з нестримним бажанням полинути вслід. Вона спробувала пожувати листя, але без усякого бажання, бо воно їй чогось не смакувало. Ніщо не тішило. Увечері втомлена від переживань Гусінь зіщулилася на дні канави, що стільки часу було за домівку. «Маю дивне відчуття, що я вже тут не житиму, – встигла подумати Гусінь, провалю-ючись у сон. – Десь на мене чекає новий шлях!»

Міцний, глибокий і нездоланний сон охопив висна-жену Гусінь. Вона заткала себе у сріблястий кокон, що згодом потемнів, затвердів і перетворився на гладку та лискучу лялечку, яку з тихим шурхотом лагідно вкри-ло опале осіннє листя. Польова Мишка, Їжак і ціле по-селення Щипавок вирішили, що їхня сусідка померла, і щиро тужили за нею, адже вона була приємною та чемною маленькою Гусінню, і друзям по-справжньому її бракувало.

Та їхня подруга не збиралася вмирати! Одного чудового дня предивний сон викликав її із забуття. Він був схожий на тихий, але сповнений неземної сили радісний передзвін далеких дзвіночків. Пробивався крізь пута, що знерухомили Гусінь. Вона подумала: «Я ув’язнена й не можу видертися з цих пут, бо моє тіло таке слабке й м’яке. Та якщо я залишуся тут, то загину».

Аж раптом вона усвідомила, що вже не спить. Гусінь забилася у своїх путах, видираючись з якоюсь новою для неї силою, і врешті-решт її тюрму було зруйновано! Ув’язнена вирвалася на волю до чудового світла, тепла і пташиних співів. Вона ще не могла осягнути своєї нової сили. Наша Гусінь ніби народилася заново, з радісним здивуванням шепочучи: «Моє тіло більше не вайлувате, як колись! Цей поклик щось зробив зі мною. Раніше я вважала дивним навіть залізти на будяк, що витикався з канави. Нині ж я тішуся, літаючи високо в цім приємнім повітрі! Я почуваюся цілком довершеною. Це те, для чого я народилася!»

Вона зупинилася перепочити на польовому дзвонику, коли поруч присів красивий блакитний метелик і промовив:

– Ласкаво просимо до нашої громади. Бачу, твої крила ще не зовсім розправлені. Дозволь провести тебе до того прекрасного квітучого куща будлеї. Ми всі там.

– Крила! – мало не зомліла маленька Гусінь. Хто ж вона насправді?..

Їй було ніяково у присутності прекрасного незнайомця, тож наша Гусінь незграбно підлетіла до краю пташиної купальні. Мимоволі зазирнувши у водяне дзеркало, вона побачила себе. Звідти на неї дивився прекрасний метелик Адмірал із розкішними оксамитовими крилами, ошатно забарвленими чорним, білим і червоним!

Адмірал приголомшено прошепотів, щось згадавши: «Тебе народжено для польоту! Ти належиш Небу, щоб літати у світлі!..» І розкішні крила з новою силою понесли його за прекрасним проводирем до нового товариства на пишній будлеї.

Через нашу обмеженість ми не можемо знати, що існує досконалість. І навіть якщо не здатні уявити собі, наприклад, досконале життя після смерти або довершене тіло, це зовсім не означає, що цього немає. Є планети та зірки в далекому Всесвіті, яких ми не можемо бачити навіть у телескоп, але вони існують.

Ключ. «Так само й воскресіння мертвих: сіється в тлінні, встає в нетлінні; сіється в неславі, встає в славі; сіється в немочі, встає в силі; сіється тіло душевне, встає тіло духовне. Якщо є тіло душевне, то є й духовне… Ось кажу вам таємницю:
не всі ми впокоїмося, але всі перемінимося» (1 Кор. 15:42–44, 51).

«І як ми носили образ земного, так носитимемо образ небесного» (1 Кор. 15:49).

Молитва. Дякую Тобі, Господи, за радість, силу та внутрішню красу тих, хто помер із вірою в Ісуса. Дякую Тобі за той день, коли ми всі зустрінемося у Твоїй присутності у вічності.

ПОМІРКУЙ. Ісус Христос є Центром історії людства. Господь Ісус помер за наші гріхи, воскрес із мертвих і являвся живим багатьом чоловікам і жінкам.

Отже, смерть – це зовсім не кінець. Це – початок нового й радісного життя.

Кроки вночі

Друге пришестя Христа
(Див. Матвія, 24:32–51)

Господар від’їжджав із маєтку, і ніхто й гадки не мав, куди й навіщо він вирушає. Слуг це неабияк цікавило, і майже всі розмови точилися навколо цієї поїздки.

Молодий неодружений господар, як ходили чутки, міг повернутися з нареченою. Ще подейкували про заокеанську поїздку в торгових справах, адже вовна, вино та пшениця маєтку мали добрий попит по всій країні. Однак сходилися на тому, що хазяїн від’їжджає досить надовго. Управитель отримав детальні вказівки щодо стрижки овець та збору врожаю, отже, поїздка могла розтягнутися на ціле літо, а оскільки старшим виноградарям теж були надані вказівки, то й восени маєток лишався на них. Господар дав чіткі настанови щодо управління. Кожен знав свій обов’язок на щодень, аби все було як завжди.

Господар виїхав ясного весняного ранку. Він пообіцяв незабаром повернутися, і слуги дивилися йому вслід зі змішаними почуттями. Хоча господар був добрим і справедливим, його дбайливе ставлення до роботи декому зі слуг не подобалося, тому вони наперед тішилися можливістю побайдикувати. Управитель сам полюбляв за відсутности господаря сім днів на тиждень святкувати, бо звик усе робити абияк. Тож не всі працівники охоче поверталися до своїх обов’язків.

Тільки один ледве стримував сльози, дивлячись, як висока сильна постать зникає серед кипарисів. Це був Фіделіс. Він народився в рабстві, його дитинство, повне знущань, тяжкої роботи, голоду, синців і сліз, минало в маєтку жорстокого та злого хазяїна. Та одного чудового дня туди завітав у справах його теперішній господар. Він зустрівся поглядом зі сповненими болю очима малого Фіделіса, побачив його зранене тіло й нажахане обличчя... Юному рабу назавжди запам’ятався дивний спалах співчуття та гніву в очах гостя, коли той подивився на нього й одразу ж запропонував тодішньому його панові продати хлопця. Новий господар заплатив великі гроші за свободу Фіделіса, бо жадібний рабовласник загнув високу ціну за молодість і статуру хлопця. Обережно піднявши тремтливу дитину на коня й посадивши перед собою, хазяїн усю дорогу додому розраджував і втішав Фіделіса словами, і поки вони їхали, малий уже встиг полюбити свого рятівника. Глибока, щира любов із роками тільки зростала. Обов’язки були необтяжливими: Фіделіс замітав подвір’я, доглядав сторожових собак, а вночі спав біля великих вхідних дверей на випадок, якщо прибудуть подорожні. Він працював із любови до свого господаря; служити й бути поруч із ним було хлопцеві за радість, тож Фіделіс на своєму новому місці почувався щасливим.

А служити можна й за відсутности свого хазяїна. Тижні промайнуть швидко у старанній праці. Господар, повернувшись, побачить подвір’я бездоганно чистим, а собак здоровими, жвавими та веселими. Засукавши рукава, Фіделіс узявся до роботи так енергійно, що кухар зі сміхом вигукнув: «Господь із тобою, хлопче! Господар прибуває не сьогодні!»

Час дійсно пролетів дуже швидко. Овець якось обстригли, урожай зібрали, вино достигало в бочках. Літо добігало кінця. Фіделіс прохолодними вечорами часто спускався далеко в долину, про всяк випадок... Господар мав уже повернутися! Хлопця не обходили повсякденні сварки, колотнеча та ремствування слуг; нескінченні плітки тими днями точилися переважно навколо великого прибутку, що загріб собі управитель із хазяйських статків. Самого ж управителя майже не було видно в робочі часи, і подейкували, що той перебрався у дім свого пана, частуючи товаришів дорогими винами з хазяйських запасів.

Тополі вбралися в золоті шати, перші осінні дощі вже напували спраглу від літньої спеки землю, а господар і далі затримувався. Ось тоді-то й пішли чутки. Подорожніх на шляхах дедалі меншало, і більшість у маєтку сходилася на тому, що пана не варто очікувати раніше весни. Якщо взагалі дочекаються. Дехто казав, що господар за океаном, і що почалася довга штормова пора, в яку жоден дурень не вийде в море. Інші думали, що на пана напали розбійники, і він уже не повернеться. Тож усі ходили похмурі та пригнічені. Тими днями саме закінчили роботу у винограднику та чавильні, а молоде вино вже розлили по пляшках. Тож винарі байдикували й пиячили. Кожен робив що заманеться і працював лише для себе. Один Фіделіс продовжував віддано працювати на свого господаря, якого так любив.

Аж ось пролунала незвична новина. Управитель маєтку запрошував усіх слуг на бенкет до головної зали. Це було якесь святкування, і хоча ніхто не знав, що то за подія, люди вважали, що дізнаються на місці. Можливо, подумав Фіделіс, святкуватимуть повернення господаря. Він зайшов до зали радісно схвильований, з очима, які випромінювали надію.

Хлопець здивовано оглянув столи, що аж тріщали від наїдків і ласощів. Було забито і стушковано в меду дві вівці з отар господаря. Гори м’яса та всіляких делікатесів вочевидь взяли з комор хазяїна. Червоний від вина управитель підвівся та стукнув кулаком по столу. Серед мертвої тиші він оголосив, що дізнався про смерть їхнього хазяїна, і цим бенкетом відзначає свій вступ у володіння маєтком. Тож люб’язно запрошує всіх присутніх присягнути у вірності новому володарю – йому.

На щастя, Фіделіс сидів у кінці столу з найменшими слугами, і ніхто не бачив, як він квапливо вийшов із зали. Він побіг до свого сінничка біля вхідних дверей і там заридав. Хлопець плакав і не міг зупинитися, аж поки не виплакав усе. Великі люті сторожові собаки, відчуваючи його горе, підійшли й лягли поруч, ласкаво обнюхуючи бідолаху. Це щире співчуття розрадило Фіделіса, адже тварини любили свого господаря.

П’яний лемент у залі з кожною годиною ночі та кожною випитою пляшкою ставав дедалі гучнішим. Фіделіс лежав, у розпачі зануривши обличчя в сіно, шукаючи й не знаходячи рішення, як жити далі. Але хлопець був певен: ніколи й нізащо він не зрадить свого господаря, живий той чи мертвий.

Раптом величезний хорт поруч із ним нашорошив вуха, а гончак біля його ніг загарчав, піднявши морду. Фіделіс рвучко сів і прислухався, але не почув нічого, крім п’яного реготу із зали.

А потім собаки шалено загавкали й кинулися до дверей. Фіделіс схопив їх за нашийники, намагаючись стримати, проте марно – тварини вже впізнали такі знайомі, любі, упевнені кроки! Прожогом рвонувши назустріч, вони радісно стрибали на високу постать, що під місячним сяйвом стояла у дворі поруч із конем. Аж тоді і Фіделіс упізнав подорожнього! Він підбіг до господаря й зупинився, не в змозі вимовити ні слова від справжньої бурі почуттів у серці.

– Нумо, тихіше! – наказав господар, і собаки припали до його ніг, несамовито крутячи хвостами. Потім він подивився на зблідле та заплакане обличчя Фіделіса, і зрозумів, що сталося щось лихе.

– Фіделісе, – промовив він лагідно, – чому ніхто, крім тебе, не вийшов мене привітати? І що означає весь оцей галас у залі? Чому там о такій порі горить світло? А де інші слуги?

– Вони бенкетують, мій пане, – прошепотів Фіделіс, – бо певні, що ви померли.

Хлопець знесилено опустився на підставку й закрив долонями обличчя.

Голос пана став сумним і серйозним:

– Як сталося, хлопче, що один ти не бенкетуєш?

І тоді до Фіделіса повернулася здатність говорити. Там, під загадковим місячним світлом, він виказав усе, що було на серці:

– Пане мій, ти заплатив за мене величезну ціну, і я став твоїм слугою. Ти обіцяв повернутися. Як я міг присягнути на вірність іншому? Хіба я не належу тобі, господарю? Хіба я не є твоїм слугою назавжди?

Йому здалося, що один із псів поклав свою морду йому на голову, та зразу ж збагнув, що то рука його пана.

– Не слуга, Фіделісе, а син. Навіки. Ходімо в дім, – сказав господар.

Часто здається, що зло у світі пануватиме вічно, та люди забувають, що Ісус обіцяв повернутися. До того ж Христос залишив нам багато ознак Свого повернення. Їх усі записано в Новому Завіті. Чимало із цих ознак уже сповнилося, решта лише починає збуватися. Цього цілком достатньо, щоб ми, християни, не забували, що повернення Ісуса не за горами.

Ключ. Ісус сказав: «І коли піду та приготую вам місце, то Я знову прийду і візьму вас до Себе, щоби де Я, там і ви були» (Ів. 14:3).

«Тому й ви будьте готові, бо Син Людський приходить тієї години, про яку й не думаєте!» (Мт. 24:44).

Молитва. Дякую Тобі, Ісусе, за Твою обіцянку повернутися, щоб забрати Своїх дітей додому.

І хай я не знаю, якої пори це станеться, але прошу Тебе, допоможи мені бути вірним і завжди готовим зустріти Тебе! Дякую Тобі за велику радість і щастя Твого повернення!

«Каже Той, Хто свідчить це: Так, незабаром приходжу! Амінь! Так, прийди, Господи Ісусе!» (Об. 22:20).

ПОМІРКУЙ. Нас, християн, покликано бути такими старанними, неначе Христос має прийти сьогодні, і такими наполегливими, неначе нам Його очікувати ще тисячі років.