ВІРА СІНТОН

Як я можу простити?

1. Смертельна образа

Часом нам завдають образи, які повністю виштовхують нас із життєвої колії. Почуваючи себе ображеними, ми гніваємось чи, навпаки, стаємо байдужими до всього. Але що нам менш за все хочеться зробити — це простити тому, хто нас образив, чи хоча б не відчувати зненависті до нього. Іноді нам навіть здається, що простити — це було б помилкою, несправедливістю.

□ Маленький хлопчик грає з палицею в полі за селом. В траві біліють кістки й черепи. Це те, що залишилося від вбитих людей. Солдати вдерлися у село і розстріляли усіх, кого підозрювали у зв’язку з партизанами. В уяві хлопчика палиця — кулемет. Поки що дитина тільки грає. Коли вона підросте, то повинна буде помститися вбивцям свого батька. Адже тепер цей хлопчик — єдиний чоловік у родині.

□ П’ятдесят років проминуло після другої світової війни, однак колишні в’язні військових таборів і досі ведуть боротьбу за перемогу справедливості. Вони розповідають про жорстокі знущання і тортури. «Світ може забути, — говорить один з них, — але я ніколи не зможу простити».

Тяжка образа може бути нанесена людині, яку ви любите. Дружина зачаїла в серці образу, якої завдав її чоловікові колега по роботі. «Мені не важко простити людині, яка образила мене, — говорить вона, — однак я відчуваю, що в даному випадку не маю права прощати».

За дрібні образи у повсякденному житті ми часто прощаємо людям і отримуємо пробачення самі.

Я наступила вам на ногу, ви кажете: «Нічого!» Хтось припустився помилки, яка зупинила працю усієї групи, але ми посміхаємось і продовжуємо працювати.

Зауваження подруги образило мене. Вона помічає, що я спохмурніла та принишкла, і зразу ж висловлює мені свій жаль. Я підбадьорююсь. Ми даруємо людям, люди дарують нам.

Але як складаються справи з серйозними образами, що їх не так вже легко забути? Чи маємо ми прощати у таких випадках?

Є люди, які знайшли відповідь на це запитання.

2. Прощати завжди

Війни та політичні заворушення майже завжди залишають глибокий слід непрощених образ. З іншого боку, такі часи породжують яскраві приклади щирого прощення.

□ Пастор Сан жив у Кореї. Це була м’яка, добра людина. До 1940 року він вже побував у катівні іноземних загарбників, що панували на той час у країні.

Раптом він отримує повідомлення про загибель обох своїх синів. Їх вбили у коледжі студенти-активісти через те, що вони не приєдналися до їхнього руху.

Після поховання синів пастор вкрай здивував свою церкву. Він оголосив, що любов, яку дарував йому Бог, спонукає його відшукати вбивцю та всиновити його. Переляканого молодого хлопця було відізвано із загону, що вів бойові дії, і він представ перед родиною своїх жертв. «Ми втратили двох синів, — сказав пастор Сан. — Приходь і будь сином замість них».

□ В 1987 році мільйони телеглядачів побачили інтерв’ю з Гордоном Уілсоном. Його дочка загинула від осколків бомби, що вибухнула під час параду в Північній Ірландії. Батько тримав її за руку, коли вона помирала, однак він не пройнявся почуттям зненависті до терористів.

«Я буду молитися за них сьогодні ввечері і щовечора. Бог їм простить, бо вони не знають, що чинять».

□ П’ятдесятирічна Коррі тен Бом, голландка, ризикувала своїм життям, допомагаючи євреям, що ховалися від нацистів. За це її разом із сестрою Бетсі кинули до концентраційного табору Равенсбрук, де Бетсі й померла. Після війни Коррі невтомно працювала, допомагаючи людям прощати.

Одного разу перед її очима повстав один з колишніх наглядачів з Равенсбруку. Його обличчя сяяло: він отримав прощення у Бога і хотів потиснути їй руку. Усі жахи табору і страждання сестри повстали в пам’яті Коррі. Їй здалося, що її рука здерев’яніла.

Вона мовчки молилася: «Господи Ісусе, я не можу простити. Прости мені».

«Коли я взяла його руку, — пише вона, — сталося неймовірне. Мені здалося, що від плеча через усю мою руку тече потік і переходить від мене до нього. В моєму серці спалахнула любов до цієї людини і переповнила мене».

«О, це незвичайні люди, — скажете ви. — Я не можу бути таким. Я навіть не певен, чи хочу я цього».

Звичайно, ви вільні обрати непрощення. Однак спершу слід поміркувати про його наслідки.

3. Почуття образи небезпечне

Англійське прислів’я каже:

«Кілки та каміння можуть зашкодити моїм кісткам, але слова ніяк не зашкодять».

На жаль, це велика помилка! Слова можуть завдати неймовірно сильних страждань, навіть фізичних. Гнів і обурення, що ви їх відчуваєте, коли вас ображають чи обманюють, викликають серйозні зміни серцевого ритму і складу крові. Жорстокі слова і жахливі події можуть викликати у людини серцевий приступ або крововилив у мозок.

Біль — це важливий запобіжний клапан. Якщо ви зранили ногу, то біль, який ви відчули, попереджає вас про травму і «прохає» бути більш обережними. Ви можете знайти розраду у того, хто вас любить, чи звернутися по допомогу до лікаря.

Почуття гніву при образі (до цього ми ще повернемося) — природна реакція нормальної людини. Якщо кривда незначна, вам потрібно просто усвідомити це почуття і опанувати себе. Та коли йдеться про серйозну образу, то ви потребуєте на допомогу.

До болю неможливо поставитись байдуже. Вам слід довіритись кому-небудь, хто може зарадити й допомогти. Часто потрібен якийсь час, аби душевний біль ущух.

В ідеальному варіанті для примирення досить розмови з людиною, яка завдала вам страждань.

Ти говориш, що я поранила твою душу. Ми будемо розмовляти доти, доки я не зрозумію і не усвідомлю твого болю, не викажу тобі свій жаль і свою любов, своє бажання зарадити тобі. Звичайно цього буває достатньо, аби вгамувати серцевий біль і встати на шлях до скорішого одужання. Продезинфікована і перев’язана рана затягується швидко.

Але уявіть-но собі ситуацію: ви смертельно ображені, не хочете нічого й чути про образника і, тим більш, розмовляти з ним. Ваш гнів не проходить. Навпаки, він посилюється і перетворюється на відчуття глибокої образи. Щоразу, коли ви згадуєте про те, що сталося, ви внутрішньо обурюєтесь. Це почуття жевріє в вас і розповсюджується на оточуючих. «Я більше ніколи ні на кого не буду покладатися», — кажете ви собі і після цього намагаєтесь не підпускати до себе людей надто близько.

Якщо почуття образи дуже сильне, внутрішній стрес позначається і на здоров’ї. Будь-який лікар назве вам пацієнтів, одужанню яких перешкоджає незагоєна душевна рана.

Можливо, що перший спалах обурення не такий вже й страшний, однак образа, що затяглася, дуже небезпечна. Задля нашої власної користі ми повинні навчитися прощати.

4. Ви не досконалі

Ми вже з’ясували, що одна з причин, чому ми повинні прощати, це ми самі: почуття образи руйнує нас. Однак є й інші причини. Ми всі не досконалі. Якщо ви відверті, то маєте визнати, що ви, як і будь-хто інший, маєте потребу в прощенні. Ви потребуєте на прощення людей. Ви потребуєте на прощення Бога.

Можливо, ця думка видасться вам несподіваною. Ваші слова, ваші дії торкаються не тільки вас особисто. Вони важливі для Бога, Який знає усі подробиці вашого внутрішнього життя.

Якщо ви ледащі або нечесні, недбалі чи вередливі, пожадливі чи боязкі, ви засмучуєте свого Творця. Коли ви ображаєте кого-небудь або використовуєте свої сили і талант не за призначенням, ви тим самим дійсно спричиняєте біль Отцю, Який дбає про вас і оточуючих вас людей як про своїх дітей.

Цар Давид одного разу вирядив на смерть одного зі своїх найкращих воїнів, бо покохав його дружину. Коли ж він усвідомив свою провину, то присвятив Богові псалом: «Тобі, Тобі єдиному завинив я...»

Він зрозумів усю серйозність свого вчинку в очах Божих. Це особливо важко усвідомити тим, хто відчуває біль від спричиненої образи. Однак це тільки прелюдія до Благої Звістки.

Блага Звістка полягає в тому, що Бог пропонує вам цілковите прощення. І робить Він це за умови, що ви серйозно усвідомлюєте біль і страждання, яких завдаєте Йому вашим гріхом.

Боже всепрощення пов’язане з правдивою подією, що відбулася двадцять віків тому, однак залишається так само актуальною і сьогодні.

Що людині найтяжче пробачити?

□ Несправедливість задля цинічних політичних цілей.

□ Знищення людини через заздрість до її слави.

□ Кривду через гроші.

□ Зраду близьких людей у тяжкий час і їхнє зречення вас.

□ Наруга над людиною задля втіхи.

□ Винесення жорстокого вироку безвинній людині.

□ Глузування з людини, що страждає від болю.

Ісус, Син Божий, був єдиною безгрішною Людиною, що будь-коли жила на землі. Він не переставав любити тих, хто кривдив Його, пропонував Свою дружбу тим, хто Його зраджував. Він мовчазний стояв перед можновладцем, який погодився проміняти Його на Варавву. Він молився за воїнів, які прибили Його руки й ноги цвяхами до хреста: «Отче! Прости їм, бо не відають, що чинять».

Вінцем Його життя на землі було те, що Він узяв на Себе покарання за гріхи, вчинені людьми від початку віку. На хресті Він відчув, що значить бути покинутим Богом. «Чому Ти Мене покинув?» — вигукнув Він.

Бог відповів на цю мольбу, показав Свою безмежну владу над всесвітом. Він воскресив Свого Сина до життя. Ісус Христос знову зустрівся зі Своїми учнями і заповідав їм нести Благу Звістку — звістку про прощення і нове життя у любові з Богом.

Прощення, що його Бог пропонує нам, не є чимось простим і легким.

Філософ глузує: «Бог простить, адже це Його справа».

Історія розп’яття Христа свідчить про інше. «Бог бо так полюбив світ, що Сина Свого Єдинородного дав, щоб кожен, хто вірує в Нього, не загинув, а жив життям вічним». Він запрошує тебе звернутися до Нього і сказати: «Я каюсь у моїх гріхах. Я вірю, що Христос вмер за мене. Боже, прости мені».

Але знай, якщо ти ступив на цей шлях, ти також зобов’язаний прощати своїм ближнім.

5. Прощений має прощати

Почуття неподарованої образи часто порівнюють з почуттям, яке ми маємо, коли хтось винен нам гроші. Ми можемо гніватись і навіть ставати несамовитими, однак справі це не зарадить, якщо винуватець не може повернути борг.

Якщо вам важко простити, то винний не має можливості, аби виправити становище. Повне відшкодування буває й зовсім неможливим.

Чим можна відшкодувати втрату сина чи дочки? Або змити ганьбу брудного наклепу? Є тільки один шлях для того, хто постраждав. Аби жити далі, він мусить змиритися з втратою, погодитись подарувати «борг». Ми переконалися, що ніхто з нас не є довершеним. Ми повсякчас засмучуємо Бога. Ми у невідплатному боргу перед Ним. Нам нічого іншого не залишається, як просити про прощення. Милосердя Боже безмежне. Якщо ми просимо, Він прощає. На хресті Його любов’ю був сплачений наш борг.

Однак існує одне «але». Ми не здатні заслужити любов Бога.. Ми ніколи не зможемо цього зробити.

Це скоріше схоже на випробування, яке вказує, чи ми дійсно зрозуміли любов Божу і чи правдиво каємося у гріхах наших.

Христос говорить про це так: Бог милосердно простив гріх мільйонам людей. Якщо ми віримо в Його спокутуючу жертву, то, поза всяким сумнівом, ми не маємо права відмовляти в прощенні усього лише сотням людей.

«І прости нам борги наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим».

Це слова молитви, якої навчив Христос Своїх учнів. Цей рядок Він потім особливо виділив. Бог, Який прощає нам, хоче, аби й ми прощали іншим.

Отже, ми розглянули дві причини, через які ми повинні прощати: почуття образи завдає нам шкоди і серце, що не прощає, засмучує Бога.

Розглянемо кроки віруючих до прощення.

6. Будьте об’єктивні по відношенню до свого гніву

Перший крок до прощення — усвідомити образу і бути щирим із самим собою в своїх почуттях.

Звичайна людська реакція на образу — гнів. Гнів може мати два протилежних вияви:

□ Ми стаємо агресивними, починаємо сваритися, критикувати, загрожуюче жестикулювати. А якщо ми дуже сильно збуджені — навіть починаємо топати ногами, стукати кулаками.

□ Ми стаємо замкнутими, похмурими, не бажаємо більше спілкуватися. Забираємо свої речі. Всією своєю поведінкою даємо зрозуміти, що більше не маємо довіри до цієї людини. Мовчання може бути не менш агресивним, аніж сварка чи галас.

Людям, що виросли у родинах, де не було звичаю виказувати гнів, дуже важко признатися у своїх почуттях самим собі.

«Я зовсім не гніваюсь, — казала мені одна знайома, стискуючи кулаки і люто дивлячись на мене. — Ти не можеш розсердити мене».

Ми часто посміхаємось, коли хто-небудь галасує: «Я не підвищую голосу!»

Ваш гнів може походити на всеспалюючий вогонь або холодний айсберг. В обох випадках вираз вашого обличчя, поза, інтонація голосу, слова, які ви добираєте, майже завжди виказують ваш гнів.

Дуже важливо також розібратися у власних почуттях. Спробуйте описати їх якомога точніше:

«Я розчарований».

«Я сердитий».

«Це дратує мене».

«Я засмучений і ображений».

«Мене приголомшлено цим непорозумінням».

Визнати свої почуття не завжди буває легко.

Хтось боляче образив іншого, і це могло завдати важкого удару по почуттю власної гідності чи, може, й самовпевненості. Образа може викликати відчуття власної марності та недоладності. Якщо людина, перебуваючи в такому стані, спробує негайно простити, це може виявитися навіть небезпечним.

«Вибач, я вчора погуляв і витратив відпускні гроші на комп’ютер. Ти не гніваєшся на мене?» — спитав трохи недбало чоловік за сніданком. Він повернувся пізно вночі і розмовляти було недоречно.

«Звичайно, ні, — відповіла дружина. — Це я винна в тому, що прискіпуюсь до тебе і сварюсь через витрати». Однак пізніше вона розридалася через дрібницю. Все поставало у похмурому світлі, вона відчувала втому і занепад сил.

Подібні речі — сигнал, що гнів лише придушено. Людина може впасти у депресію. Якщо дружина не може висловити чоловікові своїх переживань, їй необхідно поділитися цим з близькою людиною, порадником.

«Вибач» не є магічною формулою. Це слово ніколи не повинно ставати на перешкоді до з’ясування складнощів у стосунках і пошуків справжнього вирішення питання.

Якщо ви достатньо відверті з самим собою, то, звичайно, визначите почуття, яке здіймається у вашій душі, коли вас ображають. Ви можете вразитися від його сили і відчути жаль з цього приводу.

«Гніваючись, не грішіть», — говорить Біблія. Перше відчуття рідко буває хибним. Не витрачайте сили, аби заглушити його. Спрямуйте її краще на те, аби опанувати свій гнів і мирно, з любов’ю вийти із ситуації.

За будь-яких обставин ми повинні звертатися до Бога. Розмова з Богом зовсім не ототожнюється з відшлифованою, благочесною молитвою. У Біблії є багато прикладів, як люди сповідали Богові в молитві свій страх і свої сумніви, свій гнів.

Дитина, яка, гніваючись, кидається з кулаками на свого батька, швидше втішиться, аніж той, хто зачаївся з образою в серці.

Бог милосердний і співчуваючий. Висповідаючи наші найгірші почуття перед Ним, ми, можливо, здійснюємо перший крок до отримання нашого душевного спокою і прийняття допомоги від Нього.

7. Твереза оцінка того, що сталося

Наступним кроком на шляху до прощення є твереза оцінка конфлікту.

Ви раптом з’ясовуєте, що ваша найперша реакція дещо перебільшена. Можливо, що все це звичайне собі непорозуміння. Ваш біль і неспокій з часом видадуться смішними вам самим.

Почуття гумору — великий дар. Люди, які здатні в усьому побачити щось світле, особливо приємні. Вони дуже рідко ображаються. Їхній спалах гніву одразу змінюється сміхом.

Звичайно, не в усіх ситуаціях доречний сміх.

Шкільна вчителька дуже засмучена. Її спостигла невдача на екзамені з водіння автомобіля. Вчителька знову й знову прокручує в своїй уяві той час і приходить до висновку, що її знання і вміння оцінили несправедливо. Головна причина її образи полягає в тому, що вона ніколи не завалювала екзаменів. Вона звикла вважати, що успіх має незмінно супроводжувати її. Ця перша невдача обернулася для неї великим нещастям.

Людині сторонній зрозуміло, що її позиція: «Я ніколи не повинна програвати» — і є дійсною причиною її страждань. Набагато краще було б перездати екзамен, аніж звинувачувати екзаменаторів.

«Чого ти дивишся на скалку в оці брата твого? Колоди ж у власнім оці ти не добачаєш», — говорить Христос.

Він вказав на добре відому людську ваду. Ми схильні помічати і критикувати в інших те, що є нашим власним недоліком.

□ «Я терпіти не можу Джона, — каже Артур. — Він завжди хоче бути лідером».

Бідолашний Артур був приголомшений вибухом сміху, що пролунав у кімнаті. Знадобився час, аби він прийшов до тями. Сподіваємося, що додому він пішов більш мудрою людиною.

Існує ще одна проблема. Дуже часто непрощені образи в минулому впливають на наші сьогоднішні почуття.

□ Дівчина привела свого хлопця додому, аби познайомити його з батьками.

«Ніколи більше не приводь цього хлопця у мій дім, — сказав її батько. — Він зрадив пікетувальників під час страйку».

Вже багато років батько не згадував про свою образу і своє розчарування. Тоді цей страйк коштував йому роботи. Дочка думала, що він простив адміністрації. Тепер вона зрозуміла, що біль образи він просто переніс на тих робітників, що зрадили справі. Таким чином, почуття гніву може мати своє коріння в суб’єктивному мисленні про себе та в застарілих образах.

Нам необхідно навчитися розуміти самих себе і об’єктивно робити судження щодо інших, аби не звинувачувати їх несправедливо.

8. Вміння дивитися очима іншої людини

Після того, як ви розклали по полицях конфлікт і оцінили власні почуття, необхідно зробити наступний крок — спробувати зрозуміти іншу людину.

У французів є таке прислів’я:

«Все зрозуміти означає все простити».

У цих словах багато правди. Якщо вам зрозуміла сутність, проблема може зникнути сама по собі. Але це ще не все. На шляху до прощення зрозуміння допомагає нам розібратися, які вчинки можуть бути виправдані, а які потребують на вибачення.

Зрозумівши суть вчинку, який мене образив, я можу сказати:

«Це була випадковість».

«Це було справжнє непорозуміння».

«У цьому ніхто не винний».

«Ви знаходилися під впливом чогось і нічого не могли змінити».

«Ви не могли передбачити, що це мене образить».

Зрозумівши все, я вас прощу. Внутрішній голос справедливості наче говорить мені: «Тут немає підстав для образи».

З іншого боку, знову-таки все зрозумівши, я можу звинуватити вас:

«Ви були нетактовні».

«Ви не спробували зрозуміти мене».

«Ви вчинили несправедливо».

«Не дивлячись ні на що, вам слід стримувати себе».

Засуджуючи чийсь вчинок, ми часто говоримо: «Ти доросла людина. Ти добре розумієш, що існують речі, які визнаються правильними чи неправильними. Ти повинен зробити висновок для себе. Я вважаю, що ти несеш відповідальність за цей вчинок».

Вибачаючи аморальний вчинок, ми звичайно говоримо кривднику: «Я про тебе поганої думки. Я зневажаю тебе. Я не вважаю тебе гідним мого обурення».

Виправдавши все, що можна виправдати, з’ясувавши все, що можна з’ясувати, ви повинні сказати:

«Так, ти зробив цей вчинок. Я дарую тобі. Я не буду тримати зла на тебе. Надалі я буду довіряти тобі так само, як і колись».

Лише в цьому випадку можна говорити про справжнє і повне прощення. Часто таке ставлення перевищує наші сили.

9. Роль любові

Давайте ще раз переглянемо кроки до прощення.

□ Вас хтось образив.

□ Ви усвідомили те, що сталося, і розібралися у своїх почуттях.

□ Ви спробували зрозуміти людину, яка вас образила, і можете її в якійсь мірі виправдати.

□ Однак щось залишилося на серці, що ви неспроможні подарувати.

Яким чином ви знаходите в собі сили і волю простити того, хто вас скривдив?

Чи боїтесь ви, що примирення не відбудеться і ваші стосунки вже ніколи не будуть поновлені?

Чи, можливо, все залежить від іншої людини, того, хто вас образив? Якщо ця людина щиро вибачиться і змусить вас відчути приплив великодушності, ви пробачите їй?

Чи залежить це від ступеня вашої зацікавленості у прощенні?

Найголовніше значення при прощенні належить любові. Якщо ми любимо людину, то спробуємо утримати її коло себе. Якщо вона нам дорога, ми не зможемо викинути її з свого життя, наче зношений одяг. Втрата її для нас рівнозначна втраті пальця.

Багато людей навчається прощати ще в дитинстві. Ми вчимося цього від наших батьків і вихователів, яких ми любимо і в яких маємо велику потребу. Ми весь час робимо хибні вчинки і припускаємось помилок, які вони нам вибачають. Таким чином ми здобуваємо досвід бути коханими і прощеними, досвід, який, у свою чергу, допомагає нам у подальшому житті любити і прощати.

Ми стаємо дорослішими і дізнаємося, що дорослі теж не досконалі. Вони визнають, що часом бувають неправі, і ми прощаємо їм. Це дуже зближує нас: ми відчуваємо себе рівними.

Трапляється, що за якихось причин ми погано засвоїли цю науку в дитинстві. Ми не відчуваємо, що любов може перемогти образу. І нам важко вірити і прощати. Якщо справа складається саме так, то нам слід поговорити про це з людиною, якій ми можемо відкрити душу. Ніколи не буває запізно розпочати вчитися любити.

Однак тепле відчуття любові — це ще не все. Ми не можемо мати близьких стосунків з усіма людьми, хоча Бог і заповідав нам любити всіх. Христос висловлює головну вимогу Бога до нас у заповіді:

«Люби Господа, Бога твого, всім твоїм серцем, усією твоєю душею і всією думкою твоєю, і ближнього твого, як себе самого».

Це свідчить, що для Бога кожна людина дорогоцінна і важлива. Усі люди Йому однаково дорогі. Це головна умова, за якої почуття любові може розвиватися і зростати відповідно з тим, як ми все ближче пізнаємо людину.

□ Коли Гордон Уілсон сказав, що він прощає терористам, які вбили його дочку, він не знав, хто вони. Він відчував страшенний біль через втрату улюбленої дочки. Попереду був тривалий шлях до прощення.

Він лише зробив заяву про свою віру в те, що терористи були для Бога дорогоцінними людськими істотами, якими б винними вони не були. Тим самим він висловив свою віру в те, що простити вбивцям можливо.

В глибині душі більшість з нас поділяє думку, що всі люди однаково заслуговують на любов, незважаючи на слабкість і недоліки. Коли з нами трапляється щось жахливе і ми відчуваємо бажання ненавидіти і помститися, ми мов би робимо виклик нашій вірі й усім нашим цінностям. Ми відступаємо і питаємо — чи буде правильно простити у даному випадку?

10. Коли прощення видається несправедливим

Чи існують насправді обставини, за яких прощення неможливе? Одна річ, коли ви прощаєте заподіяну вам образу, і зовсім інша — коли страждають від образи інші. Що сталося б зі справедливістю, якби ми все прощали?

У 1986 році в Лондоні стався такий випадок. Троє грабіжників у пошуках грошей вдерлися до будинку. Не знайшовши багатої поживи, вони розлютилися. Двоє з них жорстоко зґвалтували дочку хазяїна; її хлопця та батька зв’язали і безжалісно побили спортивною битою.

Першою реакцією цієї християнської родини було — простити. «На ту хвилину, коли це сталося, прощення було природним, — сказала дівчина. — З часом мені ставало все важче зробити це, однак, усвідомивши, що непрощення згубить мене, я простила».

Через одинадцять місяців троє злочинців постали перед судом. Суддя лише трохи торкнувся зґвалтування і зосередився на пограбунку. На думку судді, родина змогла з гідністю пережити тяжке випробування, і через це страждання жертви, на його розсуд, не були такими вже значними.

Батько дівчини категорично виступив проти такого підходу. Він вважав його несправедливим. Він не бачив протиріччя між своєю заявою «Я прощаю їм» та вимогою винести вирок за справедливістю, тобто у тій мірі, в якій злочинці на нього заслуговували.

У деяких родинах батьки, караючи своїх дітей, не дарують їм. І це має негативні наслідки. У гарній же родині, коли все позаду, стосунки стають нормальними. Провину забуто, дитину знову люблять і пестять.

Світ дорослих людей має потребу у законах. Це необхідно, аби зберігати справедливість. Вирок повинен бути неупередженим. Людина, яка наділена владою, може відчувати велику прихильність до винних і намагатися виправдати їх, однак вона повинна ретельно зважити, як це може позначитися на інших людях.

Якщо ми кажемо, поглядаючи на хулігана: «Бідолаха, він не може впоратись із собою, адже у нього було важке дитинство», то тим самим ми говоримо його жертвам, що вони, як люди, нічого не варті і через це не можуть бути захищені. Одночасно ми хибно судимо про злочинця, підкреслюючи, що зневажаємо його і чекаємо від нього лише поганого.

У Євангелії згадується така подія. Якось у місті Филипи апостола Павла було побито і кинуто до в’язниці. Наступного ранку судді прислали наказ про його звільнення.

Павло добре розумівся на правах римлян.

Він вмів прощати людям. Він писав листи до християн, закликаючи їх щиросердно прощати. У цьому ж випадку він залишався у в’язниці доти, доки судді не прийшли просити у нього вибачення.

Прощення є засадою християнської віри і справедливості.

Однак прощення не повинно стати засобом найпростішого вирішення проблеми. Наш святий обов’язок — до кінця підтримувати справедливість у світі.

11. Пробач, мені шкода...

Вона говорить: «Звичайно, я вибачу, однак йому слід попросити мене про це. Чому я повинна робити перший крок?»

Він каже: «Я дуже хочу вибачитись, але я не наважуюсь зайти до неї».

Досі ми розглядали прощення з точки зору ображеної людини.

Якщо ми хочемо повністю відновити гарні стосунки, то не можна забувати, що прощення — це тільки половина справи. Необхідно, аби той, хто завдав образи, розкаявся.

Прощення і каяття ведуть до примирення.

Простити, це означає:

— щиро простити образу;

— відмовитись від будь-якого відшкодування;

— назавжди забути про образу.

Покаятися означає:

— просити вибачення;

— відшкодувати збитки;

— не відчувати більше провини та сорому.

Жаль за вчиненим дається часом так само важко, як і прощення. До цього також приходять поступово.

□ Розкаяння заспокоює сумління.

Провина і сором спалюють душу так само сильно, як образа і гнів. Деякі люди не визнають за собою ніякої провини і приховують її. Інші, навпаки, перебільшують свою провину і завдають собі тортур через муку розкаяння.

□ Розкаяння означає зрозуміти почуття ображеного.

Одна й та сама подія різними людьми сприймається по-різному.

□ Розкаяння вимагає поваги і любові до іншої людини.

«Він що, не має почуття гумору?» або «Чого вона так нервує через дрібниці?» — це спроби видати образу за щось незначне. Чи не слід визнати відверто: «Я завинив і відчуваю, що мушу просити у тебе вибачення. Я підозрював тебе у зраді. Певен, що помилявся. Пробач мені, будь ласка, за мої ревниві думки»?

Іноді у формі вибачення майстерно висловлюють людині свій гнів чи завдають нового удару, а в цьому чаїться небезпека подвійної образи.

Треба виходити з принципу, що ступінь гласності повинен залежати від ситуації.

Тяжкі, похмурі думки належить залишати при собі.

Деякі вчинки, наприклад крадіжка, які кидають підозру на безвинних людей, потребують на привселюдне зізнання, аби перемогла справедливість.

Факт перелюбу — це вже зовсім інший випадок. Це сугубо приватна справа, до якої причетні тільки двоє.

Чоловік завжди вірив дружині, і вона не мала сумнівів щодо нього. Він глибоко шкодував, що тієї ночі, коли був у від’їзді, зігрішив з іншою жінкою. Самотність штовхнула його на це. Він дуже хотів зізнатися в цьому дружині і попросити у неї вибачення.

Однак він вболівав, що цим завдасть їй болю, і вона більше не матиме до нього довіри. Крім того, вона б стала хвилюватися: чи не отримав він якої хвороби? Можна було б ніколи й не згадувати про цей випадок, якби не страх перед хворобою.

Перше ніж зважитись на зізнання, ви мусите співставити те полегшення від визволення, яке при цьому отримаєте, і той біль і страждання, які можете спричинити своїм близьким.

У своїх хибах і помилках завжди можна признатися Богові. Найліпше розпочати розкаяння з молитви. Якщо покинемо свою вразливу гордість, то зможемо предстати перед Богом,

«Співчутливим і великодушним,

Який не поспішає у гніві і сповнений любові,

Не карає нас за провини наші

І не воздає нам за гріхи наші».

Примирившись із Богом, покладіться на Його допомогу. Він допоможе вам відшукати найліпший спосіб примиритися з іншими.

12. Однобічне прощення

А що, коли винна сторона не бажає сказати: «Пробач»? Чи можливе однобічне прощення?

Прощення людини, яка не визнає своєї провини.

Без спільного прощення стосунки поновити неможливо. Переконавшись, що примирення неможливе, ми, однак, повинні продовжувати любити цю людину, незважаючи на відсутність дружніх стосунків. Бог чинить саме так.

«Любіть ворогів ваших і моліться за тих, що гонять вас; таким чином станете синами Отця вашого, що на небі, Який велить Своєму сонцю сходити на злих і на добрих і посилає дощ на праведних і неправедних».

Ми можемо зробити перші кроки до прощення:

□ розібратися у своїх почуттях;

□ тверезо оцінити те, що сталося;

□ побачити в кривднику людину.

Після цього ми можемо спонукати себе любити цю людину, що означає цілковиту відмову від зненависті та помсти.

Якщо ми зустрінемо ворога, і він буде голодний, ми нагодуємо його.

Якщо зустрінемо його пораненого, перев’яжемо рани.

Але якщо зустрінемо людину, яка захоче спричинити зло, ми докладемо усіх зусиль, аби перешкодити їй зробити це.

Любов може бути лагідною і милосердною, але вона може бути й сповненою справедливого гніву. Ісус дуже добре показав нам ці два боки любові.

Він був привітний з людьми, скривдженими суспільством, з невдахами, яких усі зневажали.

Він відверто виказав Своє обурення проти самовпевнених можновладців, які не замислювались над тим, що чинили, обкладаючи знедолений люд грабіжницькими податками.

Гнів може послужити гідним цілям, якщо буде спрямований на спасіння іншої людини.

Як тільки почуття гніву починає підносити нас над оточуючими, гнів не може нічого змінити на краще, ми повинні вивільнитись від нього.

Прощення померлого.

Члени однієї родини видавалися вкрай сердитими на завідуючого похоронним бюро через те, що той призначив похорон їхнього померлого родича на занадто ранню годину.

Насправді вони були сердиті через те, що мусили робити сумні обличчя з приводу смерті родича, хоча роками чекали його смерті.

Гнів і почуття провини змішуються з болем і горем, коли помирає людина, яка нас образила. За цих обставин гнів не може прислужитися ніяким добрим цілям. Усвідомте це і відмовтесь від гніву.

Дайте сказати своє слово часові. Тепер нема куди поспішати. Розберіться у своїх почуттях смутку та гніву. Передайте небіжчика до рук Божих. Спробуйте повернути пам’ять у ті часи, коли всі поважали і любили цю людину. Будьте вдячні за все те гарне, чого ви навчилися від цієї людини, незважаючи на спричинені прикрощі та страждання.

Прощення при розлученні.

Покинутому чоловікові чи дружині необхідний якийсь час, аби розібратися у своїх почуттях. Обурення з того, як повівся партнер, має зникнути. В іншому разі важко зберегти правильне ставлення до події і не вдатися до відчаю.

Дуже страждають через розлучення діти. Вони прагнуть жити в мирі і злагоді з батьком чи матір’ю, які покинули їх, і продовжують їх любити.

Розлучення часто буває більш важким, аніж будь-яка інша втрата.

Звичайно плин почуттів при розлученні виглядає так:

— страждання;

— гнів;

— згода відпустити партнера.

Однак завжди існує небезпека, що в новому шлюбі непорозуміння знову можуть призвести до розлучення.

13. Ні правий, ані винний

«Не кажіть мені, що обидва винні, якщо шлюб руйнується», — говорить жінка.

Я цілком її розумію. На той момент вона дуже важко переживала через віроломний ухід свого чоловіка після двадцяти п’яти років подружнього життя.

Але час пройшов, і я можу тепер сказати їй: якщо подружжя хоче прийти до примирення, то таких понять, як правий та винний, просто не існує.

Коли двоє палко кохають одне одного, вони зізнаються в усіх своїх гріхах та слабкостях. Їхні серця ладні нести муки кохання, і вони відкриті для великого щастя.

Простити зовсім не значить розібратися в минулому і поховати його. Прощення — це повернення довіри. Воно значить:

«Я буду так само відвертий з тобою».

«Я не стану чинити перешкоди у наших стосунках».

«Якщо ти знову спіткнешся, я знову прощу тобі».

Ми не можемо перевиховати тих, кого любимо, і привести у відповідність до своїх вимог.

І не тільки в родинних стосунках важко провести межу між ображеним і винним. У багатьох випадках ми ображаємо інших так само часто, як буваємо ображені самі.

«Тоді Петро приступився до Нього і сказав: «Господи! Коли мій брат згрішить супроти мене, скільки разів маю йому простити? Чи маю до сімох разів прощати? Ісус промовив до нього: Не кажу тобі: до сімох разів, але — до сімдесяти раз по сім».

Необхідно мати на увазі, що прощення не завжди передбачає повернення до колишніх стосунків. Іноді образа виникає з тієї причини, що ви дозволили своєму другові надто багато вимагати від себе. Це має бути з’ясоване у процесі примирення, і на майбутнє ви маєте навчитися відмовляти.

Це теж складний шлях. Вашому другові, можливо, буде важко згодитися з цими обмеженнями. Вам можуть дорікати, що ви не простили. Цілком імовірно, що знадобиться багато терпіння, перше ніж стосунки з цією людиною почнуть налагоджуватись. Може статися, що примирення взагалі не відбудеться.

14. Знову друг чи довічний боржник?

Справжнє прощення означає відмову від усіх претензій. Під щирим каяттям, в свою чергу, розуміється бажання по можливості виправити ситуацію.

Якщо ви справді вважаєте, що люди дорожчі за матеріальні цінності, то ніяке відшкодування не може спокутувати заподіяне зло. В основу прощення покладено великодушність. Не можна тримати образу на будь-кого нескінченно довго.

В автомобільній катастрофі, що сталася через скажену гонку на машині, брат водія втратив обидві ноги. Потерпілий сказав, що простив братові. Однак коли місяці, які скалічений провів в інвалідній колясці, перетворилися на роки, завинилий відчув, що його примушують сплачувати й сплачувати.

О! Як би він хотів бути багатим! Він зміг би заплатити скаліченому братові багато грошей і назавжди покинути будинок, життя в якому перетворилося для нього на суцільний кошмар.

Чи поклав потерпілий це ярмо на свого брата, чи той сам узяв його на себе?

Якщо людина, яка прощає, має бути великодушною, то й та, що розкаялася, у свою чергу, повинна в розумних межах намагатися допомогти їй.

Якщо той, хто прощає, примушує іншого бути за це вдячним і відмовляється від усіх пропозицій розумної допомоги — це не справжнє прощення.

Якщо ж той, хто розкаявся, намагається заробити прощення за будь-яку ціну або навіть жертву — це оманливе розкаяння.

Та коли всі ці труднощі вдалося владнати, важливо не прискорювати процес прощення. Розпочати треба з прощення, однак для того, аби обидві сторони усвідомили те, що сталося, і розібралися в тому, потрібен час.

15. Сила прощення

Ми з вами розглянули такі стани прощення:

□ визнання образи та гніву;

□ усвідомлення причин того, що сталося;

□ позбавлення від почуття гніву.

Можливо, що ви зробили ці кроки.

Однак лише знання цих етапів і розуміння проблеми не можуть допомогти вам позбутися почуття образи.

Рано чи пізно ви повинні прийти до рішення простити і ступити на дорогоцінний шлях любові.

Як простити? Де взяти сили, аби зробити цей важкий крок?

Ми вже говорили, що Бог чекає від тих, кого Він простив, аби й вони прощали. Він заповідав нам прощати. Але Він знає, що ми зробити це своїми власними силами не можемо. Якщо ми щиросердно бажаємо простити людину за спричинену кривду, Він обіцяв нам Свою допомогу.

Коррі тен Бом та мільйони інших відчули, що простити можна, лише покладаючись на Бога. Він надихає нас силою. Ви повинні попросити: «Я не можу простити цій людині. Будь ласка, допоможи мені це зробити».

Якщо ви приймаєте таке рішення і молитесь про це, то дійте. Не тримайте на серці образи. Не чекайте, поки кривдник отямиться, — робіть перший крок самі. Намагайтеся розмовляти з любов’ю з тією людиною, яка вас образила. Якщо почуття образи знову закрадається у ваше серце, нагадайте собі, що ви все викреслили зі своєї пам’яті, як це робить Бог. Рану промито й заліковано. Вона загоюється. Ви знову вільна людина.