Ворон Коракс

Роздiл 1 - У незнайомому лiсi

У великому темному лісі жив дуже старий ворон шляхетного роду. Всі звали його Коракс. Птах мешкав на такій же старій, як і він сам, ялині.

Ліс був такий безкраїй, що маленьким звіряткам іще жодного разу не вдалося дістатися його кордонів. Лишень старий ворон Коракс у своїх самотніх подорожах літав за його межами над містами та селами, ланами та горами, морями та пустелями. Птах бачив далекі країни, дивних звірів і незрозумілих йому людей. А зараз, коли постарів, Коракс вирішив провести залишок життя в тиші та спокої в цьому великому лісі.

Та одного весняного ранку спокій ворона було порушено. Співочі пташки раділи, насвистуючи веселі мелодії. На деревах уже розпустилися молоді листочки. Навіть на віттях Великої Ялини, на якій мешкав Коракс, з’явилися молоді зелені голочки.

Ворон Коракс злегка підняв своє праве крило. Так птах зазвичай робив, коли його щось непокоїло. Здалеку линув бридкий гуркіт автомобіля, що просувався лісовою дорогою, обіч якої росла Велика Ялина. Ворону були знайомі майже всі людські автомобілі, що проїжджали цим віддаленим лісом. А коли наближався зелений автомобіль, Коракс попереджав звірів про небезпеку своїм голосним рипучим «Кар-р! Кар-р!». Людина в зеленому вбранні його за це ненавиділа, тому часто наводила на птаха свою вбивчу палицю. Але Коракс тихо зникав серед гілок. З роками він набув у цьому великого досвіду.

Ворон із підозрою поглянув униз на незнайомий великий автомобіль. У кабіні він побачив людину. А у відкритому кузові машини були клітки з незвичними звірами, яких птах бачив в Африці: великі кішки із жовтим хутром, а ще кремезні брунатні звірі. Ворон навіть їхніх назв не знав. У причепі автомобіля теж були клітки. У них – маленькі пухнасті звірятка, чимось схожі на людей; змерзлі та перелякані вони тулилися одне до одного. «Бідолашні тварини», – сумно зітхнув ворон. Він радів своїй свободі та можливості літати куди завгодно.

Аж тут ворон побачив таке, від чого його серце почало битися частіше. Дитинча людиноподібних звірів просунуло свою маленьку голівку між пруттям клітки, а потім і саме вискочило назовні. Одним стрибком утікачка перемістилася з машини на великий камінь край дороги. Гордо випроставшись на волі в незнайомій місцевості, на прощання вона помахала лапкою своїм батькам.

«Ця тваринка тут не виживе, – захитав головою ворон. – У холодному лісі вона загине від холоду чи голоду. Напевне звикла, що люди її годують, доглядають. Але тут ніхто про неї не подбає. Цю крихітку або лисиця вполює, або прудка куниця, а ще пугач із яструбом можуть зашкодити». Ворон сумно та співчутливо поглянув на маленьке самотнє звірятко.

Коракс мав гострий зір, тому звик постійно спостерігати за небом. Тепер він злякався за дитинча, бо над лісом кружляв яструб Горбоніс, який безжально хапав усіх звірят. Сам ворон не боявся ні Горбоноса, ні його ще більш дужої дружини, яка саме цієї пори виховувала пташенят. До нього, ворона, ніхто не наважувався підступитися. Тим часом яструб описував дедалі менші кола над бідолашним звірятком. Коракс добре знав, що це означає. Він уже сотні разів спостерігав, як яструб спочатку скорочував свої кола, а потім різко кидався вниз на здобич.

У серці старого ворона розгоралася непроста боротьба. Він прилетів сюди, щоб жити у спокої та мирі. Тож чи варто відмовлятися від власного спокою заради маленької нерозумної істоти?

А яструб дедалі зменшував свої кола. Коракс розумів, що пожалкує про свій учинок, але відштовхнувся й полетів до каменя, на якому сиділа незнайомка.

Тваринка дуже налякалася, коли перед нею приземлився великий чорний птах із блискучим пір’ям і страшним дзьобом.

– Не бійся! – сказав ворон тихо й лагідно, наскільки дозволяв його рипучий голос. – Мене звати Коракс. Я – ворон. Але не з тих галасливих птахів, які все трощать і ламають. Я належу до шляхетного стародавнього роду воронів.

Великий птах ввічливо вклонився, як і годиться шляхетному воронові, а потім запитав:

– А ти хто?

– Я мавпочка з великої родини макак-резусів. Ми живемо в теплих краях. Люди впіймали нас і замкнули у клітках. Сьогодні я від них утекла! – тваринка гордо поглянула на стурбованого ворона. – Мене звати Фіпі!

– Кумедне ім’я! – усміхнувся Коракс. – Поглянь угору: над нами кружляє яструб. Він на тебе чигає. Якщо ти мені довіряєш, то міцно вхопися за мене своїми лапками, і ми полетимо на Велику Ялину.

Ворон кінчиком крила обережно, з усією ніжністю, на яку був спроможний, приголубив малечу. Його супутниця, яка героїчно загинула в сутичці з орлом, так само голубила своїх малюків.

– Я тобі довіряю, – промовила Фіпі й учепилася за жовте черевне пір’я ворона.

Коракс із великим зусиллям спурхнув у височінь. І цієї ж миті повз нього до спорожнілого каменя пронісся яструб.

– Тут ми будемо жити, – сказав Коракс, примостившись на Великій Ялині. – Сподіваюся, ти не боїшся висоти?

– Іще чого! – озираючись навкруги, вигукнула Фіпі. – З усієї молоді нашого племені я найкраще лазила по деревах!

Коракс помітив, що крихітка весь час дрижить від холоду. Розкривши праве крило, птах пустив під нього Фіпі. Ворон розпушив пір’я, щоб їй було тепло та затишно. Незабаром Фіпі заснула. Коракс пригадав свою мужню супутницю, яка іноді казала: «Найголовніше у світі – оберігати життя».

Роздiл 2 - Занeпокоєння ворона

Мавпочка Фіпі була надзвичайно щасливою. Під дужим крилом ворона Коракса вона перебувала в безпеці. Однак сам птах щасливим не почувався. У весняному лісі після зимових морозів знову прокинулося життя, й у звірів почали з’являтися діточки – козулі та зайчатка, мишенятка та їжачки. Тисячі птахів висиджували яйця у своїх кубельцях. А вчора проголосили, що в царя – найбільшого з прекрасних шляхетних оленів – народився син. Увесь ліс затамував подих, бо звірі дуже поважали свого правителя.

Але ж лисиця, куниця та ласка також привели нащадків, і тепер нишпорили лісом у пошуках здобичі. Вони полювали на маленьких звірят, аби прогодувати своїх дітлахів, які чекали в дуплах і норах.

Зрозуміло, лисиця не вміє лазити по деревах. І поки мавпочка залишалася на дереві, руда не становила для неї загрози. Проте стара Мартес, куниця, в якої на блискучому чорному хутрі на грудях гордо красувалася жовта пляма лісових куниць і яка ніколи не ходила на збори мешканців лісу, бо зневажала закон і царя, вміла лазити, наче білка. Мартес, яка вдень спала у своєму дуплі, а вночі полювала на дрібних звіряток, була дуже небезпечною хижачкою.

Коракс дивився в небо. Угорі кружляв Горбоніс. Ось яструб кинувся вниз на галявину по той бік струмка. А за мить на весь ліс пролунав пронизливий зойк молодого зайця. Яструб гордовито злинув у височінь. У кігтях він тримав вуханя, якого поніс у своє гніздо на Гострих Скелях, де дружина Горбоноса дбала про трьох нещодавно вилуплених малюків.

Так, хижий птах будь-якої миті міг зашкодити й Фіпі, якщо ворон полетить у справах. У повітряному двобої Коракс був прудкіший за яструба, а його довгий і міцний дзьоб дужчий за вигнуті дзьоби хижих птахів. Але ж ворону теж треба вибиратися на лани, де люди о цій порі року кидали в борозни золотаві зерна. От якби Фіпі була молодим птахом і могла супроводжувати в пошуках поживи, тоді не було б жодної проблеми. Але мавпочка була безкрилою твариною, а не птахом.

Сумні думки роїлися в голові ворона. Він думав про огидні воронячі зграї, про пугача, який прилітав уночі. Думав про червоного шуліку Мілана та про канюка. Із цими двома ще можна було порозумітися. А от з яструбом не домовишся. І з куницею не поговориш. З ними потрібно тільки битися. А битися зі старою Мартес не наважувався навіть Коракс

Серце ворона сповнилося незбагненною тривогою. Птах був старим, а тепер доводилося ще й опікуватися маленькою мавпочкою, про яку він нічого не знав і до якої не мав ніякого відношення. Мабуть, він таки вчинив нерозважливо. Не варто було рятувати мавпочку.

Ворон Коракс злякався власної думки, адже знав, що вона неправильна. Птах поглянув на блакитне небо й замислився. Тут йому завадила одна з нахабних сорок, балакучих і пихатих, які завжди починали сварки, крали чужі яйця та розносили плітки, бачачи, як заєць із зайчихою грають у піжмурки на лісовій галявині. Ворон не любив сорок.

– Добридень, – привіталася білобока птаха. – Погано почуваєшся?

Ворон удав, нібито її немає. Але сорока вела далі:

– Маєш кепський вигляд, вороне. Ще й так погладшав. Це так дивно!

Якби Фіпі не сховалася під правим крилом ворона, він швидким ударом дзьоба прогнав би нахабну птаху. Одначе Коракс не міг цього зробити, й сорока помітила. Бачачи, що ворон залишається нерухомим, білобока зрозуміла: тут щось незвичайне. Це ще більше розпалило її цікавість.

– Що в тебе під крилом? – безцеремонно запитала вона.

Ворон промовчав. Тоді сорока присунулася ближче. Крок за кроком вона наближалася до ворона й настирливими словами намагалася його роздратувати. Коракс замахнувся на нахабницю дзьобом, і тоді його праве крило трохи піднялося. Відскакуючи сорока побачила сумну мавпячу мордочку. Оскільки білобока ще ніколи в житті не бачила такої тварини, то вирішила, що це людське дитя, і з криком полетіла геть.

Відразу ж по всьому лісі розлетілася новина: «Ворон украв у людей дитину. Люди прийдуть і шукатимуть своє дитя. Вони знищать усіх звірів і спалять наш ліс дощенту!»

Старий ворон чув лемент сороки. У відчаї птах зрозумів, що віднині всі звірі будуть супроти нього.

– Ану виходь! – наказав він Фіпі. – Озирнися навколо! Це ліс!

Ворон розповів крихітці про яструба та пугача, про лисицю та куницю і про всі інші небезпеки великого лісу. А Фіпі уважно слухала. Потім Коракс додав:

– На жаль, мої крила більше не надійна для тебе схованка. Ми повинні знайти дупло, де зможеш перебути, якщо мені доведеться тебе захищати.

Але ворон знав, що о цій порі року всі дупла зайняті. Чорноперий сподівався, що майстер дятел видовбе на його прохання дупло.

Коракс наказав Фіпі знову вхопитися за нього й полетів із нею лісом, аби запитати в дятлів, чи не можуть вони зробити для мавпочки оселю. Він літав від одного майстра до іншого. Та птахи, зачувши про людиноподібне дитинча, несподівано ставали вкрай заклопотаними. Вони багатослівно пояснювали ворону скільки мають роботи і скільком уже пообіцяли видовбати дупла.

Вечоріло, коли Коракс із Фіпі повернулися на Велику Ялину. Ворон почувався зрадженим і полишеним. А ще йому дуже хотілося їсти. Фіпі теж була голодною. Зручно вмостившись на Великій Ялині, вони, охоплені розпачем, мовчали. Тепер Коракс іще ясніше усвідомив, наскільки непросто виростити мавпочку. Фіпі тремтіла, й ворон утішно розкинув над нею своє крило. Попереду була довга голодна ніч.

Роздiл 3 - Допомога бiлки

Вечірні сутінки загуснули, зійшов місяць. Його сріблясто-біле мерехтіння відбивалося в тисячах блискучих голок Великої Ялини. Видовище було дивовижне. Однак відчутно холоднішало. Коракс не міг повністю накрити мавпочку Фіпі крилом, тож незабаром крихітка почала мерзнути. Ворон відчував її тремтіння. Хоча птах і намагався розпушити пір’я, проте теплим хутром воно так і не стало.

Раптом під ними тріснула гілка. Ворон насторожено поглянув униз. Невже куниця Мартес? Ні, це лише білка з Круглястої Липи, яка мешкала в дуплі з трьома малюками. Білка видерлася до гілки, на якій сидів ворон. Спокійнісінько вмостившись перед великим птахом, вона промовила:

– Я весь день за вами спостерігала. Так діла не буде. Вам треба знайти якусь поживу, а крихітці ще й дупло необхідне! Перенеси мавпочку до мене. Якщо ми вмостимося трішки щільніше, то і їй вистачить місця.

– А що на це скаже твій чоловік? – запитав ворон.

– Чоловік? Він десь лісом гасає. Адже весна. Він не допомагає мені виховувати малят. Це такий ледар! – зітхнула білка.

– Але чому ти хочеш накликати на себе ворожість усього лісу? – продовжував ворон.

Білка подивилася на мавпочку.

– Але ж це дитинча! – відповіла вона.

Коракс мавпочці подав знак крилом. Він із полегшенням спостерігав, як добре Фіпі вміє лазити по деревах, з якою спритністю вона перебралася з Великої Ялини на Круглясту Липу. Коракс полетів услід за ними. Він сховався в пишному гіллі Круглястої Липи над дуплом привітної білки та заступив на нічну варту.

За хрумтінням білячої родини ворон міг визначити, коли там їли. Білка була хорошою матір’ю та добре дбала про все необхідне для дітей. Старий ворон згадав, як його подруга змагалася з орлом. «У серцях матерів сили значно більше, ніж у м’язах усіх батьків разом узятих», – вирішив він.

Ох і нелегко було ворону Кораксу сидіти на Круглястій Липі. По-перше, це сильно зачіпало його самолюбство. Ворони, особливо зі шляхетного роду, ночують винятково на найвищих ялинах, соснах або смереках. Звідти вони можуть оглядати весь ліс і повітряний простір та будь-коли злетіти у вільному польоті.

Але як битися, сидячи на гілці, мов той глухар? На цій розлогій, величезній липі з незліченною кількістю гілок і сучків ворон почувався невпевнено. І що найстрашніше – Кругляста Липа мала велике серцеподібне листя, крізь яке ворон майже нічого не бачив: летить яструб чи зграя ворон збирається для нападу.

Понад усе птах хотів повернутися на верхівку Великої Ялини. Але ж він запевнив Фіпі у своїй дружбі. Слово – не полова, язик – не помело. Не можна просто полетіти геть, ніби нічого й не обіцяв.

Коракс пробував моститися на різні гілки, та кращого місця так і не знайшов. Нігде йому не вдавалося охопити поглядом усю Круглясту Липу, яка так заспокійливо пашіла весною та миром.

Добре, що ворон не піддався оманливим пахощам Круглястої Липи. Поміж гілок безшумно нишпорив пугач. Коракс навіть злякався, коли зненацька перед собою на гілці побачив старійшину сов – пугача. Ворон не любив сов. Вони вміли нечутно літати у кроні дерев і добре бачити вночі. У темряві вони нападали на сплячих птахів, обкрадаючи їхні гнізда.

– Добрий вечір, – насмішкувато привітався могутній пугач, зверхньо поглянувши на чорноперого. – Відколи це старий ворон ночує на Круглястій Липі?

– Не твій клопіт, – каркнув Коракс.

– Ти охороняєш білчину оселю, в якій сховав людське дитя, – промовив пугач. – Я це знаю. Увесь ліс знає.

– Навіщо сюди прилетів? – запитав ворон. – Зізнайся, хочеш поцупити нещасну тваринку?

– Звичайно, – зареготав пугач. – Невже ти станеш мені на заваді?

– Так, – відрізав Коракс і пригрозив: – Якщо хоч пір’їнкою доторкнешся до моєї крихітки, то начувайся!

Пугач мовчки зміряв старого ворона своїми палаючими очима, розправив крила, а за мить спурхнув із гілки, напрочуд майстерно спланерувавши крізь густу крону.

Потім завітала куниця Мартес – спритна та дужа хижачка. Вона полізла вгору по стовбуру дерева. У відкритому двобої Коракс не зміг би її здолати. Мартес потрібно заскочити зненацька. На щастя, пір’я ворона було чорне, як ніч. Коракс сховався за товстим гіллям. Тим часом Мартес підповзла до дупла й уже збиралася засунути туди кігтисту лапу, як ворон щосили клюнув її своїм довгим дзьобом. Удар був настільки потужний, що куниця, голосно скрикнувши, покотилася вниз. Тільки опинившись на землі, вона пильно подивилася на верхівку стовбура: хто ж це так боляче її дзьобнув? Але ворон сховався. Якщо маєш справу з таким сильним ворогом, треба бути мудрим.

Бідолашний Коракс цілу ніч не стулив очей. Усі дрібні лісові хижаки зазіхали на маленьку мавпочку. Прилітали лісовий сич і сова. Навіть ласці, яка мешкала за озером, закортіло прославитися тим, що вона поцупить людиноподібне дитинча. Ворон розумів, що надалі не може залишити Фіпі в білки. Він повинен самотужки нести за крихітку відповідальність. Білка мала добре серце. Але добре серце – це ще не все. Для битви потрібна сила.

Коракс зрадів, коли дрізд веселою грою на флейті сповістив про початок нового дня. Але щойно зійшло сонце, як на Круглясту Липу прилетів кропивник – найменший лісовий птах. Ніяково тріпочучи коротким задерикуватим хвостиком, він умостився навпроти дзьоба великого ворона.

– Цар послав мене до тебе, – пропищав кропивник. Його голос звучав так, неначе шкодує про те, що має зараз сказати. – Сьогодні ввечері, коли зайде сонце, всі звірі повинні зібратися під Дубом Суду. Цар хоче вирішити, що робити з людиноподібним дитинчам. Ти, вороне, повинен привести крихітку із собою.

– Скажи царю, що буду. Я виконаю його наказ.

Це був надзвичайно напружений день для старого ворона. Фіпі гралася з білченям Гансом у зеленій кроні, тож Коракс хвилювався, щоб крихітка не впала та не забилася. Співочі птахи, що висиджували яйця в гіллі Круглястої Липи, навперебій виводили мелодії. Однак найгіршим було постійне «гуру-гуру» горлиць, які сиділи нагорі у своїх гніздах. Як за таких умов підготувати гарну промову на свій захист? А ворон повинен виголосити гарну промову, якщо хоче переконати царя, що Фіпі не становить загрози для лісу. Крім того, Коракс був дуже голодний. Він уже три доби нічого не їв, і в животі страшенно бурчало.

Роздiл 4 - Рiшення лiсового царя

Коли зайшло сонце, всі лісові звірі зібралися біля Дуба Суду. Звісно, вони поділилися на дві групи. З одного боку сиділи хижаки: лисиці та куниці, борсук, тхір і ласка. Навіть куниця Мартес завітала. Над хижаками на гілках умостилися червоний шуліка, канюк, яструб, соколи та сови. І багато-багато ворон. Цей бік Дуба Суду був суцільно чорний. По інший бік сиділи та стояли миролюбні тварини: олені й козулі, зайці, миші, їжаки, білки, кроти, птахи, що живуть на озерах і болотах, гуси, качки, лисухи, вальдшнепи та чайки. А ще багато співочих птахів, які зараз не видавали навіть писку, – близькість хижаків викликала в них панічний жах.

Останнім прилетів ворон Коракс із мавпочкою, що безперестанно тулилася до його грудей. Птах пролетів повз гостре гілля Дуба Суду й сів на місце, яке відводилося звинуваченим. Велично ступаючи, з’явився цар. Він зупинився біля кострубатого стовбура. Мавпочка Фіпі ще ніколи не бачила такого могутнього звіра. Цар стояв над нею, статний та прекрасний, і суворими очима дивився на крихітку. На величній голові правителя гордо височіли могутні, немов блискуча зброя, роги.

Серце маленької мавпочки ледь не вистрибнуло з грудей. Тим часом цар, задерши голову, видав грізний рев. Цей рев прокотився старим лісом до самісіньких верхівок скель і луною повернувся до мовчазних звірів. Суд розпочався.

– Вороне Кораксе, – промовив цар і суворо подивився на чорного птаха, що сидів перед ним на землі, поклавши праве крило на Фіпі, наче хотів її захистити. – Серед нас ти чужий. До тебе в нашому лісі не було жодного ворона. Багато років тому ти прибув до нас здалеку, з країв, де сходить сонце, і ми дозволили тобі тут жити. Ти невибагливий, миролюбний птах, який до того ж завжди попереджає про прихід людей. Та саме через тебе ми опинилися в небезпеці. Ми помітили, що людина з убивчою палицею часто шукала тебе і, не знайшовши, у гніві стріляла в когось зі звірів.

Цей докір глибоко вразив ворона. Якщо це справді так, то невдовзі він полишить цей ліс і полетить звідси якнайдалі.

Цар продовжував:

– Навіщо ти привів до нас цього чужого звіра, про якого не знаємо, чиє це дитинча – людське чи тваринне? Покажи його!

Ворон підняв крило й показав царе3ві тремтячу мавпочку.

Олень, оглянувши Фіпі, сказав:

– Має руки як у людини, й ноги теж як у людини. Обличчя – людське. Людина з убивчою палицею шукатиме маля в нашому лісі. А оскільки ти добре ховаєш дитинча, людина не знайде. І тоді знову багатьом звірам буде несолодко через людський гнів.

Під Дубом Суду, на якому ще висіло зів’яле листя, що витримало зиму, стало зовсім темно. А серед нічної темряви в жовтих очах хижаків розгорався небезпечний вогонь.

– То що ти нам скажеш, вороне Кораксе?

– Ваша величносте, – розпочав Коракс, – людина не шукатиме мого друга. Фіпі – не людське дитя. Фіпі – дитинча звіра з роду мавп сімейства макак-резусів. У мандрах по той бік Південного моря мені випадало бачити чимало подібних істот. Це мирна тварина. Вона ні на кого не полює. Не краде яєць. Живиться тільки рослинами. Вона нікому не завдасть лиха.

– І як же ця чужа тварина з того боку Південного моря опинилася в нашому лісі? – недовірливо поцікавився цар.

– Люди її піймали та везли у клітці. Я бачив, як дитинча прослизнуло між ґратами й утекло. Яструб кружляв над мавпочкою. Тому я й узяв крихітку до себе. Змилуйтеся! Адже це дитинча! Воно тремтить!

Але цар милосердя не виявив. Він промовив:

– Отже, тваринка втекла від людей. Ти сам це сказав, вороне Кораксе. Не має значення, чиє дитинча – звіра чи людини, – воно належить людям. Вони його шукатимуть і неодмінно дізнаються, що їхня власність ховається тут.

Олень знову підвів свою величну голову та проревів на весь ліс. Рев був гучний і страшний. Ніхто з присутніх звірів при цьому не почув, як Коракс прошепотів мавпочці:

– Коли злечу, стрибай мені на груди та міцно тримайся. Ти повинна підштовхнути мене вгору. Усе залежить від старту! Я винесу тебе звідси.

Коли відлуння реву стихло, цар оголосив:

– Людиноподібному дитинчаті не місце в нашому лісі. Доручаю куниці його знищити.

Цієї миті Коракс щосили відштовхнувся від землі. Коли він ударив крильми по повітрю, Фіпі підстрибнула й ухопилася за птаха. Пазурі куниці Мартес, що підскочила до них, упіймали порожнечу. Коракс летів угору вузьким тунелем між Дубом Суду та березами.

– За ним! – закричали ворони. Відразливо каркаючи, чорна зграя злетіла вгору й помчала за втікачами.

Коракс знав, що спасінням може бути тільки одне: він повинен злетіти так високо, щоб ворони не наздогнали. Птах поглянув угору – в сяюче вечірнє небо. Може, вдасться приземлитися на одне з небесних світил? У цьому лісі їм місця не було. Там, угорі, неодмінно знайдеться місце – багато місця та миру.

Жахливі крики ворон, що линули наздогін, додали Кораксу сили. Він підібгав довгі, наче списи, кігті й підіймався все вище та вище. Так високо ворони не могли піднятися.

Аж раптом щось промчало повз його голову, і громовий гуркіт розрізав повітря. З переляку ворони розлетілися навсібіч. Коракс не вперше у своєму житті стикався з тим, що людина в нього стріляє. Але птах залишався спокійним. Вище в небо! Несподівано страшенний удар рвонув угору його праве крило, і новий гуркіт грому боляче зачепив вухо. Наступний помах крил його вже не ніс. Ворон із жахом побачив, як велике середнє махове перо правого крила повільно спускається на землю.

– Тримайся міцно! – крикнув мавпочці птах. – Я падаю!

Коракс притиснув крила до тіла й каменем полетів униз. Коли почав наближатися до верхівок дерев, птах знову розправив крила. Але зупинити падіння вже не міг. Відчайдушно махаючи крилами, він із великим зусиллям, наче квола куріпка, нарешті дістався Великої Ялини.

А там, де раніше було велике махове перо, проступали маленькі червоні крапельки крові. Старий ворон не зронив ані слова. Він пораненим крилом обійняв мавпочку, немов нічого не сталося. Крізь шпарину, що утворилася на місці великого пера, Фіпі дивилася на темний, ворожий ліс. Вона бачила крапельки крові й відчувала, як старий ворон у душі гірко плаче, що більше не зможе літати, не зможе битися, і віднині маленькій Фіпі немає місця в цьому лісі.

Роздiл 5 - Подii на Круглястiй Липi

Коли засмучений ворон Коракс заснув, мавпочка Фіпі вирішила віднайти загублене перо. Крізь шпарину у крилі вона бачила, як на небі з’являлися зорі, й почекала, коли стихне остання пісня чорного дрозда.

Мавпочка добре знала, що в темряві ходити лісом небезпечно. Але з рани Коракса безперестанно капала кров. Намагаючись не розбудити ворона, Фіпі вислизнула з-під його крила та, озираючись навсібіч, почала злазити з Великої Ялини.

Під деревами було темно та страшно. І Фіпі якомога швидко пробігла по землі та полізла на Круглясту Липу. Під час свого гостювання в білчиній сім’ї Фіпі познайомилася з деякими доброзичливими співочими птахами. Мавпочка хотіла їх запитати, чи не бачили вони чорного пера. Сповнена надії, Фіпі підіймалася по дереву, спритно стрибаючи з гілки на гілку. Аж раптом побачила, як за нею по стовбуру крадеться великий темний звір. Неабияк перелякавшись, мавпочка сховалася в тіні великої гілки.

Це була Мартес, страшна куниця, що збиралася спустошити гніздечка птахів у кроні Круглястої Липи. Там, угорі, гніздилися й горлиці. Мама-горлиця вдень і вночі сиділа в теплому гнізді, сплетеному з гілок та вистеленому мохом і пір’ячком. Минулого разу вона повідомила Фіпі, що у гніздечку лежать два гарнесеньких яєчка в синю цяточку. В них розвивалися два маленьких дитятки. Матуся-горлиця постійно наспівувала «гуру-гуру», тоді як тато віддано приносив їй зернята з людських полів.

А зараз до гнізда підкрадалася Мартес, аби зашкодити матері та викрасти яйця. Фіпі із жахом спостерігала, як страшна хижачка нечутно наближається до голубиного кубельця. І хоча мавпочка була ще дитиною, проте серденько так і клекотало від гніву й обурення. Фіпі вирішила боротися. Головне не сила, а те, що в серці. Тож вона змагатиметься з Мартес, лісовою куницею, яка насправді була справжньою боягузкою. Так, саме боягузкою, адже вона потайки вночі полювала на маленьких пташок. Обурена мавпочка зовсім забула про обережність і щосили закричала:

– Крадійка пташиних яєць! Крадійка пташиних яєць!

Співочі птахи з переляку прокинулися. Безпорадно махаючи крильми, вони з галасом вилетіли з крони. Тільки горлиця залишилася сидіти на своїх яйцях. Пташина була нажахана і тремтіла від страху, але не полетіла.

Куниця зрозуміла, що її викрили, тому спрямувала всю свою лють проти Фіпі. Вона чимдуж помчала до гілки, на якій сиділа мавпочка. Але Фіпі стрибнула вище. Так високо куниця не могла стрибнути. Її очі палали. Мартес повернулася до стовбура та поповзла до гілки, на якій сиділа Фіпі. Однак мавпочка вдруге перестрибнула на іншу гілку. Мартес знову повернулася на стовбур. Розлютившись, вона перестала розважливо думати й бігала з гілки на стовбур, зі стовбура на наступну гілку, не тямлячи, що маленька мавпочка вміє плигати набагато далі, ніж вона. Так їй ніколи не впіймати Фіпі.

Коли ж крихітка це збагнула, в неї виник план дій.

– Злодійка! Злодійка! – залунав голос Фіпі, й усі мешканці Круглястої Липи чули її крик. – Мартес краде яйця, вона злодійка та боягузка!

Куниця переслідувала мавпочку по тонкій гілці. Тепер Фіпі потрібно точно розрахувати свої дії. Мавпочка повільно відступала. Суперниці були високо у кроні Круглястої Липи. Гілочка згиналася під вагою важкої куниці. Мартес відчула небезпеку й зупинилася. І тут Фіпі побачила жовту пляму, що виблискувала на хутрі злодійки, – гордість лісових куниць. Здавалося, ніби орден на шиї.

– Ха-ха! – вигукнула Фіпі. – Подивіться-но, птахи! У Мартес на животі жовта пляма від яєць. Вона не вміє охайно їсти. Їй потрібен слинявчик!

Тремтячи всім тілом, куниця обережно посувалася вперед. Тієї миті, коли її жахливі пазурі вже були готові схопити Фіпі, мавпочка відскочила. Гілка тріснула. Стрибнувши на іншу гілку, Фіпі побачила, як Мартес, галасуючи та звиваючись, полетіла вниз, і вдарилася об землю. Жалібно повискуючи та кульгаючи, хижа куниця подалася геть.

Ліс затамував подих. Непереможна була переможена.

– Чи не завітаєш до нас нагору? – запросила мати-горлиця мовпочку. – І ви, птахи, летіть-но всі до нас.

Фіпі та співочі птахи зібралися навколо голубиного гніздечка. Матуся-горлиця безперестанно дякувала та вихваляла Фіпі.

Мавпочка зовсім розчулилася. Але потім згадала, чому вона тут.

– Ви могли б віддячити мені в інший спосіб – з користю для справи, – промовила Фіпі. – Будь ласка, допоможіть мені знайти махове перо ворона. Політайте вдень лісом і пошукайте перо.

– Це ми зробимо! – вигукнув снігур, якого всі неабияк шанували. – Я візьму на себе розподіл обов’язків. Пошуки потрібно добре організувати. – І птах одразу ж почав командувати.

Дроздам було наказано обшукати місцевість навколо озера, зябликам – сосняк, синицям – ялинник, горобцям – галявину, шпакам – ліс по той бік дороги. А снігур разом із вільшанками та вівсянками вирішив метр за метром обстежити територію навколо Дуба Суду. Фіпі щиро раділа: птахи неодмінно знайдуть перо.

– Час повертатися до своїх гнізд, – раптом скомандувала мама-горлиця, – бо яйця захолонуть.

Птахи розлетілися. Тільки Фіпі ще деякий час залишалася біля голубиного гнізда. Коли мама-горлиця, сидячи на яйцях, почала потягуватися, в гніздечку Фіпі побачила золотаві зернятка. Мов зачарована, голодна мавпочка простягнула лапку та взяла кілька штук.

– Тобі до вподоби зерно? – запитала матуся-горлиця.

– Авжеж! Я дуже хочу їсти!

– То бери та їж! Їж усе!

І Фіпі з’їла майже всі зернятка. Тільки останні три вона затиснула у своїй маленькій долоні.

– Це для ворона, – пояснила мавпочка.

– Завтра я принесу вам поїсти, – пообіцяв чоловік горлиці. – Я можу час від часу до вас залітати та приносити зерна.

– Саме так і зроби, – підтримала його дружина. – Ми голодними не залишимося.

Фіпі міцніше затиснула в лапці три зернятка й поспішила на Велику Ялину. Вона не стала спускатися на землю, а просто перестрибувала з дерева на дерево. Тепер мавпочка знала, в чому її сила. Завтра співочі птахи розпочнуть пошуки. Фіпі була сповнена надії.

– Я принесла тобі три зернини, – повідомила вона ворону й розкрила маленьку долоньку перед величезним дзьобом.

Ворон шанобливо видзьобав три зернятка.

– Ти перемогла хижу куницю Мартес, – промовив Коракс. Його голос лунав гордо й радісно.

– Звідки ти знаєш?

– Я чув величальну пісню птахів. Величальну пісню серед ночі!

– Ми знайдемо твоє перо!

– Це було б пречудово, донечко! – сумно зітхнув ворон.

Фіпі примостилася під великим затишним крилом. «Він сказав “донечко”?» – здивувалася мавпочка, та подумати про це не встигла, бо від утоми заснула.

Роздiл 6 - Друзi та вороги мавпочки

Сонце знову зійшло над великим лісом. Ворон Коракс бачив, як співочі птахи спурхнули з Круглястої Липи й розлетілися в усі боки на пошуки його пера. Потім прилетів голуб і сів на гілці поруч із Кораксом.

– Тихо! – попередив ворон. – Вона ще спить.

Птаху було важко стримувати своє «гуру», але заради Фіпі виконав це прохання. Обережно, щоб не зронити на землю жодного зернятка, голуб спорожнив свій дзьоб у порослу густою хвоєю щілину, й пообіцяв іноді залітати і приносити йому та мавпочці зернята, адже у великому боргу перед Фіпі. Зазвичай ворон гордо відмовлявся від подарунків. Але сьогодні охоче прийняв зерна від голуба та горлиці, тому що був дуже голодний. Прокинулася Фіпі, й вони із вдячністю смачно поснідали.

На превеликий подив ворона, співочі птахи вже години зо дві як зібралися на верхівці смереки. Така поведінка Коракса насторожила. Якби ці пискуни знайшли перо, вони відразу прилетіли б до нього: кожний із них захотів би першим повідомити добру звістку. Але птахи сиділи принишклі, ніхто не щебетав – а це не віщувало нічого доброго.

Нарешті підлетів снігур. Якийсь час він сумно розгладжував дзьобом чудові червоні пір’їнки на грудях і сірі – на шляхетних крилах. Безумовно, він намагався виграти час. Та нарешті снігур промовив:

– Ми, співочі птахи, шукали перо й не знайшли. Звичайно, ми б продовжили пошуки, але несподівано натрапили на стрижа. Ти його знаєш?

– Так, – відповів ворон. – Це найпрудкіший літун у всій окрузі. Він живе на Гострих Скелях.

– Я поцікавився, чи не хоче він разом із нами вирушити на пошуки пера, – продовжив снігур. – Але птах повідомив, що бачив перо.

– То де ж воно?

– Там, звідки ніхто не зможе дістати: у гнізді яструба. Горбоніс знайшов його і переможно приніс своїй дружині. І тепер на твоєму прекрасному чорному маховому пері сидять пташенята яструба.

Старий Коракс похнюпив важкого дзьоба до самісіньких кігтів. Ні, звідти ніхто не зможе дістати перо. Дружина Горбоноса була значно дебелішою за чоловіка. Оберігаючи пташенят, вона битиметься запекліше від орла. Ні, звідти ніхто не зможе дістати перо.

– Мені дуже шкода, – промовив снігур і повторив: – Мені дуже шкода.

Птах уклонився ворону й полетів. Після тривалого мовчання Коракс сказав Фіпі:

– Послухай, крихітко. Тобі, певно, нудно весь час сидіти зі старим вороном. Ти ж перемогла Мартес. Тебе можна саму відпустити в ліс. Ти знаєш своїх ворогів?

– Авжеж, – упевнено відповіла Фіпі. – Я знаю своїх ворогів.

– То назви їх!

– На землі: лисиця, борсук, ласка та куниця. У повітрі: яструб, канюк, червоний шуліка, боривітер, сокіл і зграя ворон. Уночі: пугач, сова та сипуха.

– Ти гарна учениця! – похвалив Коракс. – Але забула двох найзапекліших ворогів.

Фіпі напружено думала. Одного вона згадала:

– Людина з убивчою палицею!

– Так. Людина погано бачить, але має око на вбивчій палиці. З його допомогою вона влучить аж у протилежний кінець лісу. Прислухайся до застережливих криків сойок. І до мого каркання. Якщо я прокричу тричі, отже, людина в лісі. Тоді ховайся. Це не боягузтво, з людиною ніхто не може воювати. Крім того, їй служать два великі собаки. Ці тварини такі сильні, що запросто впіймають куницю. Стережися!

– Гаразд.

– А хто другий ворог?

– Не знаю.

– Цар, – кивнув головою вбік Дуба Суду птах. – Відтепер ми з тобою живемо в лісі незаконно. Він, певно, дуже розгніваний.

– Що означає «незаконно»? – запитала мавпочка. – Це слово звучить жахливо.

– Тобто без дозволу та згоди царя, – пояснив ворон. – Кожний має право нас скривдити. Усе, що для нас роблять горлиці та співочі птахи, – протизаконне. Вони злякаються, будуть знову дотримуватися закону й перестануть нам допомагати. Тож іди, досліди та відчуй ворожий ліс. І повернися перш ніж настане ніч, тому що перемогти куницю Мартес удруге ти не зможеш.

Фіпі поцілувала Коракса в дзьоб і почала перебиратися до верхівки найближчої ялинки. Її серце калатало та водночас було сповнене радісного хвилювання й очікування. Мавпочка вирішила не спускатися на землю. Адже нагорі крихітка почувалася сильною та впевненою. Щаслива, вона стрибала з гілки на гілку.

Ворон прихильно дивився їй услід. «Фіпі вже багато чого навчилася, – думав птах. – Вона тепер знає, що сильна вгорі, в гіллі, – між небом і землею. І найважливішого – не піддаватися страху – вона теж навчиться. Фіпі неодмінно завоює собі місце в цьому лісі». Потім Коракс відштовхнувся для свого першого польоту без махового пера.

Ворон судомно замахав крилами й, нарешті, опустився на землю. Якби зараз з’явилася лисиця чи куниця, він би загинув. Зграйка горобців засміялася, спостерігаючи за незграбними рухами ворона. Коракс гнівно на них зиркнув, однак тренування продовжив. Коли сонце зупинилося посеред неба, він уже оволодів новою технікою польоту: лівим крилом бити по повітрю, правим – ширяти і триматися напрямку. Коли ж сонце сховалося за обрій, Коракс знову сидів на верхівці Великої Ялини.

Ворон страшенно втомився. А ще збагнув, що на тривалі польоти він уже неспроможний. Навряд чи колись ширятиме високо у хмарах. Глибокий розпач накотився на ворона, та він вирішив не здаватися. Найстрашніший ворог – не людина в зеленому вбранні, а страх у серці. Попри все він міг знову літати, щоправда невисоко й недалеко, але все-таки міг. Звісно, птахи глузуватимуть, і в очах Горбоноса відтепер він ніхто. Проте маленька Фіпі його потребує. Ворон випростався на повний зріст: він ніколи не здасться!

Тут птах побачив мавпочку, що поспішала до нього по кронах дерев. Коракс підняв натруджене крило, і Фіпі шмигнула в пір’я. Вона задихалася, її серденько пришвидшено билося. Ворон почекав, поки Фіпі заспокоїться, а потім запитав:

– Чого ти боїшся, донечко?

– Я її бачила. Я бачила зовсім близько, – ледве переводячи подих, відповіла Фіпі.

– Кого?

– Людину в зеленому вбранні! Я сиділа на буку, що росте на межі великого лісу та Зеленого Лугу. Тут прийшла вона. Висока, в зеленому вбранні. Вона мала дві вбивчі палиці. Одну в руці, іншу – за спиною. Обидва страшенних звіра бігли поруч. Я, пам’ятаючи твої вказівки, сховалася за стовбуром бука, а не дременула навтьоки, хоча й дуже хотіла. І тільки коли людина зі звірами пройшли мимо, я помчала до тебе, Кораксе!

– Ти гарна учениця, крихітко, – похвалив її ворон. – Ти все правильно зрозуміла: людина погано бачить. Якщо не рухатися, то вона й не помітить. А от зайців вона може легко вполювати, бо вони, нерозумні, тікають. Однак скажи, що ти робила біля Зеленого Лугу?

– Я хотіла подивитися на гніздо яструба, – відповіла мавпочка.

– Фіпі! – суворо вигукнув ворон. – Я категорично забороняю тобі наближатися до гнізда яструба! Ти не зможеш забрати в нього перо! Я й без махового пера потроху літатиму! Сьогодні цілий день тренувався. Я не хочу, щоб ти через мене загинула!

Фіпі нічого не відповіла. Вона за всяку ціну вирішила добути перо. Коракс його загубив, рятуючи її, Фіпі. Завтра вона знову спробує через Зелений Луг дістатися до Гострих Скель. Вона любить Коракса. Її юне серце сповнене любові та мужності.

Роздiл 7 - Гнiздо яструба

Ворон Коракс дуже втомився після тренувань, тож спав довше, ніж зазвичай. Він не помітив, як Фіпі, коли ледь розвидніло, вислизнула з-під його крила та рушила до Гострих Скель, де жив яструб. Мавпочка хотіла сьогодні будь-що дістати махове перо. Коракс урятував її від куниці. Вона не хотіла та й не мала часу чекати довше, бо тоді перо не приросте до крила.

Тож, сповнена рішучості, Фіпі обрала прямий шлях по верхівках дерев. Вона сховалася на ялиці, що росла на узліссі. Перед нею простирався Зелений Луг. Далі височіли Гострі Скелі. Починало розвиднюватися – час, коли олені, козулі та зайці виводять своїх дитинчат на Зелений Луг, де вони вдосталь можуть поїсти соковитої трави і трохи погратися. Молочні кучері туману клубочились над тваринами, які схилили голови до запашної трави. Батьки сімейств стояли із витягнутими шиями, принюхуючись і прислухаючись.

Під ялицею, в гіллі якої ховалася Фіпі, зустрілися заєць із зайчихою. Їм потрібно сказати одне одному дуже багато. Іноді заєць ставав на задні лапки, неначе нюхаючи повітря. Проте думки його були зайняті тільки зайчихою. Зайчиха раптом тихо заплакала. А за мить манірно витерла носик лапкою. Потім... Так, потім вона дозволила зайцю витерти лапками дві великі сльозинки, що котилися по її щічках.

Усі звірі повернулися до лісу, де вони почувалися в безпеці. Клубки вранішнього туману розсіялися, й високо в небі з’явився яструб, кружляючи в пошуках здобичі. Але закохані зайці на нього геть не зважали. В їхніх головах були лише ніжності. А тепер вони навіть зв’язували свої вуха – так палко кохали одне одного.

Яструбині кола дедалі меншали. Від Коракса Фіпі знала, що це означало, – яструб знайшов ціль, тож незабаром кинеться на здобич. І вона, бажаючи застерегти зайців, пронизливо крикнула, але ті нічого навколо не чули: їхні вуха були зв’язані вузлом. Якщо ж яструб кинеться вниз, вони загинуть.

Фіпі зірвала з ялиці шишку і зробила те, чого вона ще ніколи в житті не робила: жбурнула шишку в довговухих. Переляканий заєць кинувся бігти, тягнучи за собою подружку, адже їхні вуха були зв’язані.

Яструб стрімко полетів униз, але його гострі пазурі вхопили лише землю. Хижак розлючено озирнувся навколо: хто попередив його жертву? Та Фіпі сховалася за стовбуром ялиці. Звідти вона могла добре роздивитись страшного ворога. Її серце закалатало від страху, коли побачила сіро-жовті очі яструба. Та Фіпі не втекла.

Минуло чимало часу. Мавпочка чекала, коли над лугом не буде жодного хижого птаха. Але весь час хтось кружляв у небі: то яструб, то канюк, навіть червоний шуліка. Далі з’явилася зграя галасливих ворон, а потім над лугом крилами заляскав сокіл. Фіпі ніяк не могла перейти Зелений Луг.

Коли сонце на небі завмерло, Фіпі зовсім зажурилася. Якщо так триватиме й надалі, то їй доведеться чекати до ночі. Але потім з’являться нічні хижаки: сова та пугач, ласка та лисиця. Що ж робити?

Огидний гуркіт тракторного двигуна змусив звірів утекти вглиб лісу. Одна лише Фіпі залишилася спокійно сидіти. Під час полону мавпочку часто перевозили на машинах, тож вона давно перестала їх боятися. На тягачі сиділа людина в синьому вбранні, а не в зеленому. Вона не мала при собі вбивчої палиці.

Фіпі швиденько склала план. По стовбуру старої ялиці вона злізла на землю, почекала, коли трактор проїжджатиме повз, і вчепилася за тягу під причепом. Трактор безпечно перевіз маленьку пасажирку, що їхала «зайцем», на протилежний бік Зеленого Лугу. Біля підніжжя Гострих Скель Фіпі зістрибнула та сховалася в густому чагарнику.

Мавпочка не рухаючись роздивлялася Гострі Скелі. Кам’яна стіна виявилася майже вертикальною. І саме над мавпочкою виступало гніздо родини Горбоноса. Фіпі знайшла в кам’яній стіні вузьку щілину. Нею вона хотіла видертися нагору, а потім спуститися. Та поки що мавпочці довелося сидіти тихо й непомітно.

Тільки-но яструб полетів, як Фіпі стрибнула у щілину й піднялася нагору. Лізти виявилося легко, та вона мусила бути обачною, щоб жоден камінчик не впав і таким чином її не викрив. Мавпочка знала, що обов’язково дістане перо, тільки якщо поталанить перехитрити дружину Горбоноса.

Вилізши нагору, Фіпі обережно визирнула з-за каменя. Велике гніздо, сплетене з колючих гілок, було просто перед її носом. Дебела дружина Горбоноса цієї миті годувала своїх трьох пискливих малят. Вона сиділа спиною до мавпочки. А у плетиві гнізда стирчало чорне перо.

Фіпі не мала іншого вибору. Матуся-яструб ніколи не полишить гнізда. Тато-яструб іще не повернувся. Мавпочка нечутно висмикнула перо та зі швидкістю блискавки зникла з дорогоцінною здобиччю у щілині, а потім спустилася вниз.

Від щілини до чагарника було всього кілька кроків. Мавпочка ретельно обстежила повітряний простір і територію навколо, потім стрибнула в кущі та сховалася.

Вона притискала перо до грудей, тремтячи від збудження. Дружина Горбоноса її не помітила! Птаха мала такий величезний погрозливий дзьоб, одначе маленьку мавпочку вона не помітила!

Угорі кружляли хижі птахи. Фіпі хотіла дочекатися, поки стемніє. Може, тоді пощастить перебігти Зелений Луг.

А ворон Коракс увесь цей час переймався, чекаючи на Великій Ялині. Коли він прокинувся, Фіпі вже не було. Минуло кілька довгих годин, однак маленька подружка все не з’являлася. Добрий голуб приніс зернята. Ворону так хотілося запитати, чи не чув він щось про Фіпі, але не зважився: якщо мавпочка дійсно вирушила до гнізда яструба, то краще, щоб про це ніхто не довідався. Рідко хто може втримати язика за зубами.

Коракс нудився, очікуючи на повернення мавпочки. Час від часу робив короткий політ, хоча й соромився інших птахів, знаючи, який кумедний вигляд він має через ушкоджене крило.

Настала ніч. Зійшов місяць, а Фіпі все ще не повернулася. У світлі місяця ворон вдивлявся у верхівки дерев: чи не стрибає по них мавпочка. Але там нікого не було.

А Фіпі з дорогоцінним пером дуже повільно, по-пластунськи проповзла Зеленим Лугом, потім помчала по деревах, перестрибуючи з гілки на гілку й увесь час оглядаючись. Що ближче вона була до Великої Ялини, то гучніше калатало в її грудях серце. Нарешті крихітка побачила чорний силует ворона. Птах незворушно сидів на своїй гілці.

Із радісним криком Фіпі стрибнула на Велику Ялину й полізла нагору. Вона простягнула любому другові махове перо. Дзьоб Коракса тремтів і цокотів, від хвилювання він не міг вимовити ані слова. Потім ворон підняв праве крило і сказав:

– Устроми перо в рану. Зроби це щосили!

Фіпі вчинила так, як наказував ворон. Тепер щілини у крилі немає. Коракс голубив мавпочку, наскільки це дозволяв важкий дзьоб.

– Ти молодчинка! Молодчинка! – повторював він. Потім підняв праве крило, і Фіпі, як завжди, шмигнула під нього. Тепер крило було таким, як і колись.

– Розкажи, як усе сталося – попросив Коракс.

Але мавпочка вже дрімала. «Вона ще дитинча, – ніжно подумав Коракс. – Однак вона краща за мене». Два дні ворону доведеться спокійно перечекати, поки приросте перо, а потом він знову літатиме. Літатиме!

Роздiл 8 - Цар у небезпецi

Новий день ворон Коракс зустрів щасливим. Його крило знову було цілим, і життя вже не здавалося безнадійним. Ворон міг літати, як і раніше. Проте зараз птах намагався сидіти зовсім тихо, щоб не розбудити маленьку мавпочку, що спала під його крилом. Але не витримав і, піднявши крило, почав його розглядати. Воно, знову ціле та здорове, сяяло у світлі ранкової зорі, переливаючись чорним блиском.

– Агов! – замурмотіла Фіпі. – Нащо розбудив мене серед ночі?

– Вибач, – відповів Коракс. – Поглянь на моє крило! Як же воно блищить!

Ворон піднявся в повітря й полетів угору, назустріч яскравим ранковим променям. Коракс злетів так високо, що Фіпі його майже не бачила і, безмежно щаслива, дивилася птаху вслід. Як це чудово! Як чудово! Милий старий Коракс знову літає!

Раптом птах склав крила й каменем полетів до землі. Майже біля верхівок дерев він знову розпростав крила й, описуючи в повітрі велике коло, прокричав своє застережливе «Кар-р! Кар-р!» усім лісовим мешканцям. Сойки та сороки підхопили його крик. Це застереження долинуло до найвіддаленішої лісової хащі. Співочі птахи замовкли. Звірі поховалися в норах, водоплавні птахи повели діток в очеретяні зарості.

– Що сталося? – занепокоїлася Фіпі, коли Коракс поруч із нею вмостився на гілці.

– Ховайся! – наказав ворон. – Люди їдуть. Вони їдуть на великих машинах, схожих на ту, що везла твою клітку. Я ще ніколи не бачив таких машин. Сховайся між гілок!

– Ти також! – сказала Фіпі та, схопивши старого ворона за крило, потягла його в густу крону. – Вони їдуть через мене? Отже, цар мав рацію: люди хочуть помститися за мою втечу?

– Я цього не знаю.

– Вони хочуть знову мене схопити?

– Я ще не знаю.

Зі свого укриття ворон і мавпочка спостерігали за великими машинами, що їхали дорогою, а потім завернули в ліс, на стежину, що вела до Зеленого Лугу біля підніжжя Гострих Скель.

Стало тихо. Потім тишу порушило різке нестерпне дзижчання. Коракс витягнув шию. На узліссі впала велика ялиця. Від страшного гуркоту звірі затріпотіли.

– Люди нищать наші дерева, – простогнав ворон. – Вони відбирають у нас батьківщину.

Цілий день люди валили дерева. А ввечері голі стовбури повантажили на велетенські машини-лісовози.

Сонце зайшло, але жоден дрізд не виводив своєї вечірньої пісні. Коракс підозріло оглядав простір за лісом. Тут ворон побачив її, людину в зеленому вбранні. Людина йшла до лісу – на стежку, що вела на Зелений Луг.

– Не злітай, – попередила Фіпі. – Вона в тебе стрілятиме.

Але Коракс злетів. Кружляючи між верхівками дерев, він кричав: «Кар-р! Кар-р!».

– Ти хитрий, – зауважила Фіпі. – Ти літав так низько, що людина не змогла тебе побачити.

– Так. Боротьба не припиняється. Вона взагалі ніколи не припиниться.

– Дозволь мені піти на Зелений Луг, – попросила Фіпі. – Молоді звірі такі нерозумні. Я бачила двох зайців, які зв’язали свої вуха у вузол.

Якби ворон міг усміхатися, він би всміхнувся.

– І що потім? – запитав Коракс.

– Я жбурнула в них шишку. Пазурі яструба встромилися в землю.

– Іди, дитино моя! – дозволив ворон хрипким голосом. – Ти перемогла куницю. Ти здобула перо. Ти попередила зайців. У тебе інша зброя, ніж у мене. Але, – ворон дзьобом боляче вхопив мавпочку за вухо, – ніколи не тікай! Якщо сидітимеш нерухомо, ніхто тебе не помітить!

І Фіпі нечутно зникла. Вона перестрибувала в гущині гілок з одного дерева на інше. Діставшись Зеленого Лугу, мавпочка побачила велику лісову рану. На землі лежало порубане гілля знищених дерев, немов пір’я роздертого птаха. З деревини капала смола.

Фіпі почула звук кроків людини в зеленому вбранні. Людина піднялась у мисливську халабуду, яку влаштувала на сусідньому дереві, хоча зовні це здавалося пишним гіллям. Вікно халабуди виходило на Зелений Луг. Через нього людина повільно просунула вбивчу палицю.

Фіпі подумала: «Хто зараз вийде на Зелений Луг – загине». Але поки там нікого не було. Місяць випромінював достатньо світла: можна навіть мишу побачити.

Та от з’явився найбільший зі шляхетних оленів – цар. Правитель зупинився на Зеленому Лузі, розглядаючи рану, яку його лісу завдали люди.

Фіпі жахнулася, побачивши, як убивча палиця націлилася на шляхетного оленя. Мавпочка крикнула, а потім, описавши велику дугу, стрибнула зі своєї гілки просто на вбивчу палицю, і разом із нею полетіла вниз. Оглушливий гуркіт погнав Фіпі до лісу. Вона мчала, не тямлячи себе від страху. Вона бігла далі й далі, поки не опинилася під великим коренем, де могла сховатися. Здавалося, серденько от-от вистрибне з грудей. Фіпі вхопилася за голову: яким жахливим був той гуркіт!

Заспокоївшись, мавпочка почула крик ворона. Хоча Коракс уночі бачив погано, але все одно птах літав між гіллям і кликав крихітку. Фіпі згадала, що залишатися на землі надто небезпечно, тому залізла на чуже дерево. Розсунувши велике листя клена, вона відгукнулася на голос Коракса. Почувши Фіпі, ворон швидко знайшов потрібне дерево та присів поруч із тремтячою, переляканою мавпочкою.

– Я тут, поряд – утішав він приглушеним голосом. – Не бійся, моя дитинко. Людина в тебе стріляла?

– Ні. – щосили захитала головою налякана мавпочка. – Вона хотіла поцілити в царя. Тоді я стрибнула вниз. Я стрибнула просто на вбивчу палицю. І вона як бабахнула. Який це був гуркіт! Мої вуха! Моя голова! Я втекла. Ти заборонив мені це. Але я бігла, бігла, бігла…

– Усе добре, крихітко, – заспокоював ворон. – Лізь під крило та засинай. Сьогодні ми переночуємо на цьому дереві, а вранці рушимо додому. Тільки спершу віднови сили.

Усю ніч Фіпі снилася вбивча палиця із жахливим гуркотом. А ворон не спав. Із тривогою Коракс думав про царя. На сході поступово займалася зоря. Коракс розбудив мавпочку, і вони по кронах дерев потихеньку перебралися додому.

Роздiл 9 - Кропив,яночка

Коли мавпочка і ворон знову сиділи на верхівці Великої Ялини, з лісової гущавини вийшов цар. Олень підвів голову в їхній бік і врочисто промовив:

– Людиноподібне дитинча! Ти перемогло куницю. Ти перехитрило яструба. Ти скинуло на землю вбивчу палицю людини в зеленому одязі. Ти врятувало мені життя. Іди до мене та живи зі мною в Царській Ямі!

Коракс невдоволено подумав: «Так-так. Йому потрібен гарний слуга. Спочатку засуджує дитину, а тепер хоче використати у своїх цілях». Коракс уже зібрався відкрити дзьоб і в’їдливо каркнути у відповідь, як раптом побачив, що Фіпі швиденько спустилася до оленя. Мавпочка шанобливо вклонилася цареві. Олень нахилив роги і голосно наказав:

– Забирайся мені на корону!

Крихітка сіла в розгалуження могутніх рогів, і олень поскакав у підлісок.

Старий ворон зовсім розгубився. «Вона не запитала дозволу, – образився Коракс. – Не озирнулася. Побачила могутнього, великого царя і пішла за ним. Навіть на прощання на мене не глянула».

Мозолясті лапи старого ворона судомно обхопили під собою гілку. «Моя бідолашна Фіпі! Нерозумна моя донечка!» – журився птах.

Гілки низького чагарника з тріском зімкнулися за оленем. Старий ворон іще довго дивився на кущі, за якими зникли цар і Фіпі.

Ось вона й пішла, маленька мужня мавпочка. Коракс сидів із високо задертою головою, вдаючи байдужість, його пір’я розпушилося. Ворон намагався себе переконати, що з оленем дитині буде добре, що нічого кращого й не вигадаєш. Фіпі – ссавець. Ссавці повинні жити із ссавцями. Вона стадна тварина. Мавпочка потребує суспільства. А нагорі у ворона-відлюдника вона зачахне. Крім того, мавпочка повинна отримати право на життя в лісі та можливість самій годуватися. Що може бути краще, ніж жити в царя? Жоден яструб, жодна куниця тепер не ризикнуть напасти на крихітку. Вона зможе надати царю безцінні послуги. Адже мавпочка вміє зі швидкістю блискавки забиратися на найвищі дерева, звідки добре видно місце розташування ворогів: людини в зеленому вбранні та інших людей, наділених такою силою, що вони можуть валити дерева та забирати їх із собою. У цей небезпечний час моторна та швидка маленька Фіпі на службі в царя може зробити блискучу кар’єру.

Так старий Коракс намагався придушити в собі пекучий біль. Але не вдавалося. «Я не повинен її утримувати, – переконував він себе. – Я повинен надати їй свободу в діях, як раніше давали волю молодим вóронам, поки вони навчаться всього, що повинен уміти робити ворон». Але то була інша справа. Молоді вóрони були сильними й майже не вразливими для будь-якої небезпеки. Вони шукали собі місця проживання та вили свої гнізда високо над зграями вовків. Окрім того, тоді Коракс знав, що наступного року його дружина знову висиджуватиме пташенят. Розставання з мавпочкою ворон переживав інакше, адже вона стала йому розрадою у старості.

– Як прикро! – несподівано пролунав пискливий голосок.

Коракс розплющив очі. Перед собою він побачив дитинча кропивника, таке крихітне, що навіть не відчув, як воно присіло на гілку.

– Хто ти, Маленьке Перо? – запитав ворон.

– По-перше, не Маленьке Перо! – заперечила мандрівниця. – По-друге, я дочка кропивника. По-третє, мені вже шість тижнів. А по-четверте, мене звати Роза. Правда ж гарно?

– Дуже красиво! – підтвердив ворон, кивнувши головою. Його чорне розпушене пір’я знову вляглося і тепер шляхетно блищало. – Прошу вибачення! – сказав він серйозно, хоча маленькі пір’їнки над його очима весело затріпотіли.

Відтоді як мавпочка перемогла куницю та стрибнула на вбивчу палицю людини, старий ворон почав ставитися до молоді з повагою.

– Ви можете звертатися до мене на «ти», – пропищала Роза. Кокетливо задерши короткий хвостик, вона допитливо зазирала своїми круглими крихітними оченятами у великі чорні очі старого Коракса. – Мені, знаєте, – якщо чесно, – виповнилося чотири тижні.

– У твоєму віці всім хочеться бути дорослішим, а в моєму – молодшим, – розважливо сказав ворон. – Завжди хочеться бути не таким, яким є насправді.

– Дійсно, – погодилася Роза. – Моя сестра має більш блискуче пір’я, ніж я. Вона набагато легше знайде собі чоловіка.

– Не думаю, – заспокоїв її Коракс. – Твоє пір’я неначе оксамит, а це свідчить про лагідну вдачу. Якби я був молодим кропивником, то неодмінно на тобі одружився.

Малесенька Роза двічі розкрила та стулила дзьобик і нарешті промовила:

– Шкода!

Коракс розгубився. Йому хоч і було трохи соромно за свою поведінку, але, незважаючи на похилий вік, усе ж сподівався почути комплімент. Ворон запитав:

– Шкода? Що тобі шкода?

– Шкода, що Фіпі подалася до царського палацу, – пояснила Роза. – Правитель бридкий.

– Так про його величність не кажуть! – застеріг ворон.

– Мій батько теж так вважає, – видала пташка. – Та й ви не коритеся його наказам. Коли цар виніс Фіпі вирок, ви ж просто злетіли! Злетіли до неба! Разом із мавпочкою! Вас я поважаю! А цар – тюхтій. Шкода, що ви не кропивник.

Ворон із жалем підняв праве крило, під яким стало порожньо відтоді, як там більше не сиділа маленька мавпочка. Кораксу було приємно чути такі слова від представниці молодого покоління.

– Я полечу до Царської Ями й подивлюся, як поживає наша мавпочка. Бувайте! – прощебетала Роза.

– Повертайся скоріше, – навздогін крикнув Коракс.

Він знову залишився сам, але дуже сподівався, що життєрадісна пташка незабаром до нього повернеться. Після проведеного з другом часу важко бути на самоті.

Роздiл 10 - На царськiй службi

Під час швидкої їзди верхи від Великої Ялини до Царської Ями Фіпі міцно трималася за тверді, блискучі оленячі роги. Її серце калатало від однієї лише думки, що віднині вона друг могутнього царя. У його рогах, як на дереві, могли вміститися десять, ні, двадцять таких мавпочок, а на його довгій і широкій брунатній спині можна гратися, мов на галявині.

Олень величезними стрибками сягав через чагарник, не звертаючи жодної уваги на мавпочку, тому Фіпі мусила закликати всю свою спритність, щоб ухилятися від твердих гілок, що так і хльостали по царських рогах. Ой, це було так боляче! Але мавпочка не кричала й не плакала. Друг царя повинен бути загартованим і твердим, як холодні оленячі роги.

Царська Яма розташовувалася серед молодого букового ліска, який утворив густу огорожу, що облямовувала широку смугу диких заростей ожини. До житла оленя, в якому під шатром букового листя шляхетного матово-зеленого кольору мешкала царська родина, можна було потрапити тільки вузенькою стежкою.

– Це моя резиденція, – гордо заявив олень. – Тут ми в безпеці.

– Сумніваюся, – заперечила Фіпі. – Якщо собаки людини в зеленому вбранні нападуть на ваш слід і відріжуть шлях до виходу, то не зможете звідси вийти, і вас упіймають.

Цар різко відповів:

– Не супереч мені! Я цар! Ану злазь!

Мавпочка злякано зіскочила на землю. Вона не хотіла дратувати володаря. Ставити під сумнів дії правителя було з її боку нерозумно, адже Фіпі не знає всіх обставин.

– Рушай за мною! – наказав цар.

Фіпі поспішила за великими копитами оленя. Вона була не вища за щиколотки оленя, коли бігла на чотирьох лапках. Вузька стежка через густий чагарник виявилася довшою, ніж вважала Фіпі. Якщо собаки людини в зеленому вбранні опиняться тут, то цар запросто від них відіб’ється, наставивши пишні роги. Крихітка дуже шкодувала, що так поквапилася зі своїм зауваженням. Олень був могутнім царем.

Нарешті їм відкрилося оленяче лігвище. На м’якеньких мохових подушках спочивали цариця, царівна Шовкове Хутро, яка народилася минулого року та встигла перетворитися на шляхетну юну панянку, та молодий царевич.

– Кого це ти привів? – звернулася цариця до чоловіка. Вона з відразою поглянула на Фіпі та зморщила носа: – Ти смердиш!

– Це те людиноподібне дитинча, яке було приречене біля Дуба Суду? – презирливо запитала царівна Шовкове Хутро.

– Так, – відповів цар. – Її звати Фіпі.

Шовкове Хутро хихикнула, від чого Фіпі зніяковіла. Мавпочка очікувала, що цар представить її як молоду звитяжницю, розповість, як вона перемогла куницю та стрибнула на вбивчу палицю людини. Натомість цар наказав:

– Іди до джерела та помийся! Ти ж чула, що смердиш.

Фіпі побігла до виходу й почала шукати джерело. Мавпочці було страшно стрибати по траві й моху, адже на землі будь-хто міг її вполювати. Мужньо занурившись у холодну воду, Фіпі помилася. Коли вона вийшла з води, шерсть прилипла до її худенького тіла. Вона виглядала як мокра миша, й до того ж страшенно змерзла.

Повернувшись до Царської Ями, Фіпі доповіла про себе. Тим часом цариця своїм теплим довгим язиком вилизувала сина. Принюхавшись, вона зауважила:

– Від неї все ще тхне! Нехай іще раз піде та помиється!

Фіпі із жахом підкорилася й помилася ще раз. І хоч вона тремтіла від холоду, але трималася: «Не здаватися! Друзі царя повинні мати залізну витримку!»

– Вона може стати нам у пригоді, – міркувала цариця. – Приноситиме нам конюшину. Її передні лапи схожі на людські руки. Вона може прямо ходити й носити все в лапах. Нехай дістане конюшини, щоб ми могли поїсти, не чекаючи сутінків!

Фіпі знову вирушила в дорогу. Вона пам’ятала слова ворона: «Ти знаєш своїх ворогів. На землі: лисиця, борсук, ласка, куниця. У повітрі: яструб, канюк, червоний шуліка, соколи, ворони. Уночі – сови». Вона з острахом озиралася на всі боки, не забуваючи поглядати й угору. Тож пробігаючи крадькома від дерева до дерева, Фіпі дісталася конюшинового поля й нарвала зелених стебел. Ідучи на задніх лапках на очах у всіх своїх ворогів, мавпочка несла корм, скільки могли втримати її передні лапки, до Царської Ями.

Однак принесеного вистачило лише цариці. Фіпі знову послали на поле. Так тривало до вечора. Увечері царська родина залишила лігво, наказавши Фіпі стерегти домівку. Вона залізла в густе гілля молодих буків, що росли поряд. Вони були такі тонкі, що жодна куниця не змогла б видертися по них нагору, й такі густі, що жодна сова не змогла б між ними пролетіти.

Змерзла, голодна та принижена, крихітна мавпочка була в повному розпачі. Їй хотілося плакати, скаржитися і кричати, як це роблять її родичі, коли страждають. Але вона лише міцно стиснула губи. Друг царя повинен бути витривалим.

На превеликий подив, на гілку поруч із нею раптом сіла маленька пташка – кропив’яночка. У дзьобику пташка тримала велике зернятко. Фіпі, наче жебрачка, простягнула лапку. Пташка обережно поклала зернятко в маленьку долоньку мавпочки.

– Ворон посилає тобі це зерно, – промовила вона. – Я – Роза. Цілісінький день я спостерігала за тобою, а потім розповіла ворону, як тобі живеться.

– І що він відповів? – запитала Фіпі, для якої зернятко було дарунком із неба.

– Ворон передає тобі вітання та каже: «Коріння науки гірке!»

Роздiл 11 - Спостереження мавпочки

Наступними днями мавпочку Фіпі весь час дресирували. Її навчали кланятися, розшаркуватися, а ще зігнувшись чекати наказів його величності. Мавпочці пояснили, що не можна звертатися просто «пані цариця», а потрібно – «ваша величносте», і не просто «царівна Шовкове Хутро», а «ваша високосте». Фіпі швидко навчилася поведінки, якої чекали від неї ці великі звірі, тому що була розумною та кмітливою. І така робота, як полірування рогів і копит, не видавалася складною, адже її лапки були вправнішими за лапи інших звірів.

Та найбільша проблема полягала в тому, що мавпочку не годували, й вона постійно мерзла. Коли Фіпі ризикнула сказати про те цареві, той здивовано промовив:

– Шляхетний звір їсть траву. В лісі доволі зелені.

Для царя проблема була вирішеною. Однак не для Фіпі. Щоправда вона спробувала гризти зелену конюшину, вишукуючи найніжніші листочки, але їй доводилося змушувати себе їх ковтати, а після цього болів живіт. У ворона вона отримувала зернята і свіжі ялинові пагони. А тут їй нічого не давали. Тому щоночі Фіпі обгризала кору з гілок буків. Це було найкращим з того, що вона могла знайти.

Якось увечері, коли мавпочка знову гризла букову кору, кропив’яночка Роза повідомила:

– Я знаю, де можна знайти їжу. На схилі гори дозрівають суниці, багато птахів і дрібних звірів із задоволенням нею ласують. Там знайдеш собі поживу.

У Фіпі потекли слинки, але вона відмовила:

– Я не можу піти. Я повинна служити панам і стерегти царське житло.

Роза постукала себе кінчиком крила по голові й хихикаючи відлетіла. Цілу ніч Фіпі снилися червоні ягоди – круглі та солодкі. Наступного ранку цар, усупереч своїй звичці, залишив дім до обіду, наказавши Фіпі вартувати біля входу й повідомити у випадку небезпеки. Оскільки ніхто з лісових звірів не наважився б наблизитися до Царської Ями з лихими намірами, небезпека загрожувала тільки від людини в зеленому вбранні. Фіпі задерла голову й побачила ворона, що кружляв високо в синьому небі. Якщо людина в зеленому вбранні зайде в ліс, Коракс закричить своє «Кар-р! Кар-р!», і вона неодмінно почує.

Тож Фіпі вирішила залишити свій пост і, перестрибуючи з одного дерева на інше, вирушила до схилу гори, де в теплих променях сонця червоніли запашні суниці. Якийсь час мавпочка оглядала галявину, ліс і небо, але голод погнав униз, на землю, де вона жадібно накинулася на солодкі ягоди. Вона їла, скільки могли дістати її лапки, і ні на що не звертала уваги. Фіпі відчувала лише насолоду, і їла, їла, їла, аж поки її не налякав гнівний рев. А від удару копита вона закружляла в повітрі. Мавпочка тільки встигла зрозуміти, що олень її викрив. Більше Фіпі нічого не пам’ятала.

Іще один оглушливий рев вивів мавпочку з непритомності. Над нею нависла величезна, грізна туша оленя.

– Нехай це буде тобі уроком! – невдоволено проревів цар. – Ти більше ніколи не полишиш свою варту! Іди за мною!

Олень пішов у напрямку Царської Ями. Фіпі закульгала за ним услід. Усе тіло нестерпно боліло. Вона ледве пересувалася. Але підкорилася. Відтоді Фіпі боялася царя й беззаперечно йому корилася.

Одного чудового літнього вечора цар наказав мавпочці:

– Сідай на мене!

Фіпі стрибнула і влаштувалася в рогах оленя. Цар попрямував присмерковим лісом. На шляху їм зустрілася куниця. Мартес із ненавистю поглянула на Фіпі, в якої від страху завмерло серце.

– Доброго вечора, ваша величносте! – привіталася хижачка. Її лискуче хутро з жовтою плямою на грудях здіймалося від легенького вітерцю.

– Гарної здобичі, кунице! – відповів олень.

Потім вони зустріли руду лисицю, що теж кинула на мавпочку жадібний погляд. Вона була б не проти поласувати Фіпі.

– Бажаю вам чудового спокійного вечора, ваша величносте! – привіталася лисиця. – Погода сприятлива для полювання!

– Це дійсно так! – погодився олень. – Сьогодні вітер не понесе твій запах до звірят. Бажаю тобі здобути ласий шматочок!

У маленькій голівці мавпочки вирували різні думки. От, виявляється, які справи: цар на боці сильних! Сильні звірі завжди на боці сильних звірів, навіть якщо вони харчуються різною їжею. Та й жодна ворона не викльовуватиме око іншій вороні. А от маленькі звірята були для них кормом.

Цар ступив на Зелений Луг. Удруге за весь час, що Фіпі провела в цьому лісі, місяць набув круглої форми та осяяв ніч своїм світлом. Правитель, понюхавши повітря, безтурботно вийшов на запашний луг, де паслося безліч козуль та оленів.

Завдання Фіпі полягало в тому, щоб завжди бути насторожі. З особливою увагою вона спостерігала за мисливською халабудою людини в зеленому вбранні. Раптом мавпочка помітила там якийсь рух.

– Ваша величносте! – прошепотіла вона. – Людина в зеленому вбранні сидить у своїй халабуді!

Олень відірвався від соковитої трави і принюхався.

– Я нічого не відчуваю, – пробурчав він.

Аж тут із темної халабуди висунулася блискуча в місячному світлі вбивча палиця, що була спрямована на оленя. Фіпі в паніці крикнула:

– Царю, тікайте! Убивча палиця! Вона зараз вистрілить!

Однак олень невдоволено заперечив:

– Якщо цар нічого не відчуває, отже, нічого немає! Зрозуміло? Крім того, належить казати «ваша величносте». Усе зрозуміло?

– Авжеж! – прошепотіла Фіпі. Дивлячись на вбивчу палицю, вона чекала, коли жахливий постріл із невидимою силою повалить оленя додолу. Але нічого не сталося. Олень досита наївся і вдоволений рушив додому. Звідкись долітав лемент зайченяти, впійманого лисицею, притлумлене воркування дикого голуба, який опинився в пазурах куниці.

Фіпі була спантеличеною. Чи знав цар, коли потрібно тікати, а коли можна продовжувати спокійно пастися? Він був генієм чи звичайнісіньким задавакою? Він дійсно був «його величністю» чи просто великим оленем? Якби ж можна знати про сильних звірів! Але одне Фіпі зрозуміла: цар був другом сильних, навіть якщо це хижаки. Маленьким звірятам він не співчував.

Роздiл 12 - Утеча

Цей день був схожий на попередні. Мавпочці Фіпі доводилося весь час тяжко працювати: приносити корм, полірувати копита й роги, охороняти житло. У неї знову не залишалося часу, щоб зібрати хоча б жменьку ягід і втамувати голод. Вона сумувала за вороном Кораксом та його крилом, під яким було так затишно й тепло.

Мавпочка міркувала, чи не втекти їй звідси й не повернутися до Коракса на Велику Ялину, як радила кропив’яночка Роза, яка іноді її провідувала та приносила зернятко чи солодку суничку. Але Фіпі не знала, як до цього поставиться ворон: чи не вважатиме це боягузтвом, утечею від життя. Думка чорноперого друга для мавпочки була надзвичайно важливою. Вона поглянула вгору. Ворон кружляв високо в небі. Так високо, що ледве можна вгледіти, і в нього вже не могла влучити навіть убивча палиця людини в зеленому вбранні. «Ох, якби ж я була вороном!» – тужливо зітхнула мавпочка.

А Коракс раптом змінив напрямок, полетів на північ і незабаром зник за високою скелею. Фіпі здивувалася: що це могло означати? Невже друг полетів і покинув її саму в цьому жахливому лісі? Увесь пообідній час Фіпі поглядала на небо. Але ворон не повертався.

У сутінках царська родина вийшла на прогулянку. Фіпі наказали заплигнути на роги та бути напоготові. Прогулянка мала бути мирною. Ніщо не викликало щонайменших підозр. На Зеленому Лузі бавилися звірі. Особливо розігрався царський спадкоємець, тренуючись у стрибках та швидкому галопі. Навіть царівна Шовкове Хутро й цариця перейнялися загальними літніми веселощами й заходилися бігати з царевичем наввипередки. Правитель велично стояв на залитому місячним сяйвом Зеленому Лузі, принюхуючись на різні боки.

На узліссі сталася сварка. Цар попрямував туди, щоб дати лад. У зайців, мабуть, виникла якась проблема. Вони виштовхували маленьке чорне зайченя на Зелений Луг, над яким кружляли пугач і сич.

– Що тут відбувається? – запитав олень.

Обурені зайці тільки зараз помітили царя.

– Дозвольте все вам розповісти! – озвався найбільший заєць. – Це дитинча – потвора. Має тільки одне вухо. І воно геть чорне. Такого в нас, зайців-русаків, ніколи не бувало. Це ганьба. Ми шляхетне заяче плем’я! Потвора не може залишитися з нами!

Цар задер свою величну голову та проревів так голосно, що Фіпі поспіхом затулила вуха. Потім він оголосив рішення:

– Виженіть його на Зелений Луг і віддайте пугачу. У моєму лісі живуть шляхетні звірі!

Але чорне зайченя так міцно вхопилося за траву, що довговухі ніяк не могли зрушити його з місця. Тоді цар безжально вдарив малюка копитом і жбурнув так, що той, описавши в повітрі велику дугу, впав на Зелений Луг. Пугач плавно опустився вниз, але зойку бідолашного зайчика ніхто не почув.

Фіпі, сидячи між рогів оленя, все добре бачила. Її охопила безсила лють. Більше жодної хвилини вона не хотіла служити цьому звіру. Це був не цар, а звичайнісінький великий олень. Фіпі стрибнула через царську голову на землю й помчала геть. Правитель закричав:

– Що це таке?! Ти що собі дозволяєш? Це дезертирство! За це життям накладеш! Повернися! Повернися негайно!

Але Фіпі добігла до шорсткого стовбура дуба й полізла на верхівку. Там вона сховалася в густій кроні. Заспокоївшись і перевівши подих, мавпочка вирішила, що нагорі олень їй нічого не заподіє. Він може ревіти, але не лазити по деревах. Радість сповнила її серце. Фіпі знову почувалася вільною. Вона більше не служила невігласу, який не співчуває маленьким слабким звірятам.

Місяць сховався за верхівками дерев. Козулі, олені та кабани з пасовиська одне за одним повернулися до своїх лігв. Нічні хижаки потягли здобич у свої нори, щоб нагодувати дитинчат. Усе стихло. Маленька мавпочка вже не новенька в цьому лісі. Вона знала, що зараз треба стерегтися сов. Їх не почуєш. Коли сова пролітає мимо, відчуваєш тільки холодний моторошний подих. Фіпі вкрай обережно почала пробиратися до Великої Ялини. Вона так хотіла побачити старого ворона!

Прислухаючись та оглядаючись на всі боки, мавпочка перестрибувала з одного дерева на інше, аж поки не опинилася перед Великою Ялиною. Зробивши останній стрибок, вона зачепилася за гілку й полізла нагору. Але Коракса там не було.

Крижаний жах охопив мавпочку. Отже, ворон усе-таки полетів! Не попрощавшись! Не сказавши жодного лагідного слова! Тепер для Фіпі все скінчилося: хижаки гнатимуть її лісом, поки не зловлять і не приведуть до розлюченого царя, а що далі буде – страшно навіть уявити. Щойно розвидніє, Фіпі доведеться сховатися, інакше яструб заклює її на цій ялинковій гілці, мов глухар шишку. Із цими думками знеможена мавпочка нарешті заснула. Спала вона міцно та без сновидінь.

Роздiл 13 - Таємниця їжакової нори

Коли гомінкі птахи своїм радісним співом повідомили про початок нового дня, мавпочка Фіпі вирішила шукати укриття на Круглястій Липі. Дорогою вона ласувала пелюстками квіток, у яких визрівали плоди, привіталася з білкою та голубами, а потім підсіла на гілку до снігура. Хоча птахи на Круглястій Липі й не забули, що колись Фіпі врятувала їхні гнізда від куниці, однак і щирої привітності не виявляли. Мавпочку це неабияк здивувало. Вона запитала мовчазного снігура, чи не знає він щось про ворона.

Поважний птах розгладив дзьобом лискучі червоні пера на своїх грудях, почистив елегантні сірі крила. І тільки потім, повільно вимовляючи слова, відповів:

– Ми не знаємо, куди літає Коракс. Він уже тричі вирушав дуже далеко, кудись на північ, так високо, що я не міг побачити. Однак за два дні Коракс повертався. Я відвідував його, щоб утішити. Адже ворон дуже страждав, що ти служиш цареві. Він дорікав собі. Навіть обзивав себе старим віслюком і повсякчас розпитував про тебе кропив’яночку. Однак не це було причиною його далеких польотів на північ. Коли ворон повертався, в його чорних очах таївся страх. Це щось нове та дивне. Раніше я ніколи не помічав у ньому страху.

– Чого він боявся? – здивувалася Фіпі.

– Я теж про це запитав, – відповів снігур. – Ворон лише сказав: «ВОНО йде сюди». Більше нічого. Тепер я теж боюся цього ВОНО, що йде до нас.

Фіпі не могла собі уявити, щоб Коракс чогось боявся, крім убивчої палиці людини в зеленому вбранні. А якщо боявся, то виходить, це дійсно щось надзвичайно жахливе.

– Чи можу я сховатися на Круглястій Липі, допоки Коракс не повернеться додому? – попросилася Фіпі.

– Думаю, що не можеш, – захитав головою снігур. – Усі, хто має зуби й пазурі, хочуть тебе впіймати, щоб привести до царя. Вони оточать Круглясту Липу й почнуть її штурмувати. А потім вони схоплять усіх наших пташенят, які ще сидять у гніздах, бо не вміють літати. Я не можу наражати їх на небезпеку. Ти повинна негайно залишити Круглясту Липу. Мені дуже шкода, дуже шкода.

У повному розпачі Фіпі запитала:

– Куди ж мені подітися?

Снігур відповів:

– Туди, де ховається одновухий чорний заєць.

Фіпі із жахом поглянула на птаха: адже бідолашний заєць загинув! Снігур прошепотів:

– Присягнися, що будеш німа, як риба?

– Я спробую, – пообіцяла Фіпі.

– Чорне зайча живе. Коли олень копитом підкинув його в повітря, одновухе впало на землю мов неживе, але пугач зайча не знайшов. Пізніше там пробігав їжак і забрав поранене зайча до своєї нори. Може, вони і тебе приймуть. Їжаки напрочуд добросерді. Вони живуть край боліт, між коренів розлогого клена.

Мавпочка по верхівках ялиць вирушила до великих боліт. Вона не знала дороги, але нікого не хотіла розпитувати, бо розуміла, що становила для звірів загрозу. Мавпочка просто перестрибувала з дерева на дерево в тому напрямку, який указав снігур. Зненацька поруч із Фіпі запурхала кропив’яночка Роза.

– Тебе провести? – прощебетала вона.

– Не обтяжуй себе, – відповіла їй мавпочка. – Я знову на нелегальному становищі.

Фіпі сіла перепочити на гілку. Роза опустилася поруч.

– Ти вскочила в халепу, – зауважила птаха. – Але особисто я вважаю, що ти добре вчинила, пішовши від царя. Правитель поганий! Просто негідник! Що тепер робитимеш?

– Я шукаю нору їжака. Може, він мене прийме. Як і чорне зайча.

Бовкнувши, Фіпі злякалася, адже обіцяла мовчати. Тепер таємницю знає і пташка. А це майже те саме, що повідомити новину сороці.

– Тільки нікому не розбовкай! Це таємниця! Ти повинна бути німа, як риба! – заклинала вона. – Пообіцяй.

– Чесне-правдиве слово! – урочисто проторохтіла Роза й кілька разів змахнула крильцями. Проте Фіпі все одно було не по собі.

– Я тобі щось покажу, – засміялася кропив’яночка Роза й полетіла.

Мавпочка стрибала за нею по гілках, допоки не зупинилися перед галявиною, порослою низенькими кущиками, на яких у сонячних променях блищали тисячі чорно-синіх ягід.

– Що це? – запитала Фіпі.

– Чорниця! Те, що тобі потрібно! Можеш сховатися в кущах та поїсти чорницю, й жоден хижий птах тебе не помітить. А я лишуся нагорі, і щойно хтось з’явиться, здійму галас.

– Дякую! – радісно вигукнула Фіпі.

Поцілувавши Розу в дзьобик, вона спустилася на землю, сховалася серед кущів і почала смакувати солодкі ягоди. Мавпочка їла та їла, поки її животик не округлився. Коли вже більше не могла їсти, Фіпі набрала повну долоньку ягід і віднесла Розі. Пташка із задоволенням поласувала чорницею. А потім кропив’яночка показала Фіпі дорогу до клена. Мавпочка сховалася серед великого п’ятипалого листя. Вона хотіла зачекати, коли їжак вийде з нори, й відрекомендуватися. Фіпі ще ніколи не мала справ з їжаками. Їй було дуже цікаво, який це звір, що подбав про поранене чорне зайча.

Мавпочка стомилася. Від ситості її зовсім розморило. Накрутивши хвіст на гілку, Фіпі заснула. А Роза полетіла в пошуках подружок. Кропив’яночка була впевнена, що викличе їхню цікавість, якщо поділиться таємницею їжакової нори, – звісно, по секрету й тільки під чесне-правдиве слово.

Роздiл 14 - Знайомство з їжаком

Надвечір мавпочка Фіпі прокинулася від рівномірного човгання. Подивившись навколо крізь зубцювате листя клена, вона зрозуміла, що шум долинає знизу, із землі. Фіпі обережно висунулася з листя, щоб поглянути, що відбувається. По прілому листю від клена вглиб лісу, повільно хилячись із боку на бік, ішов сірий звірок, повністю вкритий голками. Певно, це й був їжак.

Фіпі вирішила відрекомендуватися колючому панові. Вона спустилася з клена на землю. Однак ледь шурхнуло листя, як голова й лапки їжака миттєво зникли під голками, і звірок перетворився на колючу, загрозливу кулю. Фіпі була просто вражена. Їй надзвичайно сподобався цей своєрідний спосіб захисту. Дотепер вона була знайома тільки з тваринами, що билися або ж рятувалися втечею. Деякі, захищаючись від нападу ворогів, відбивалися зубами, рогами, дзьобами та пазурами. Інші летіли або тікали так швидко, що ворог не міг їх наздогнати. Але цей звірок не бився й не тікав. Він просто випустив свої голки. Це був лише захист.

Фіпі обережно оглянула колючу кулю. Їжак був невеличкий, завбільшки з неї.

– Перепрошую, якщо налякала. Мене звати Фіпі. Я шукаю чорне одновухе зайча, – тихенько промовила мавпочка, боячись, що їжак може кудись зникнути. – Ти часом не знаєш, де воно?

Але з-під голок відповіді не було. Може, куля погано чує, якщо голова захована під черевом? Фіпі повторила своє запитання голосніше, потім закричала, а мавпи вміють кричати дуже голосно! Та куля затято мовчала. Крики Фіпі лунали на весь ліс, тож їх почула лисиця. Хитра злодійка обережно підкралася до пишного клена й почала спостерігати за мавпочкою, що, мов навіжена, кричала на їжака.

Обравши момент для нападу, лисиця стрибнула на Фіпі. Однак мавпочка, завчасно помітивши хижачку, кинулася вбік, стрибнула на перше-ліпше дерево і з блискавичною швидкістю метнулася вгору. Лисиця стрибнула за нею, але недостатньо високо. Виючи від люті, вона спостерігала, як мавпочка долізла до верхівки ялиці та вхопилася за гілку. Руда хижачка лише злісно гавкала їй услід.

Фіпі потрібен був час, щоб заспокоїтися. Вона бачила, що лисиця зриває свій гнів на їжаку. Рудохвоста намагалася його перевернути. Але щоразу, зачепивши мордою колючу кулю, вона з лементом відскакувала. Не краще виходило і з лапами. Та імовірність, що їй урешті-решт удасться перевернути колючу кулю, була великою. Фіпі знала, що це її провина, що їжак опинився у страшній небезпеці. Сьогодні вона робить одну лише глупоту: кропив’яночка Роза розбазікала про притулок одновухого, й лисиця вже тут як тут. Фіпі розкричалася в лісі, як та гомінка сорока, і тепер їжаку непереливки.

Мавпочка повинна все виправити. Віття ялиці згиналося під вагою зелених шишок. Фіпі злізла на найнижчу гілку та жбурнула шишку лисиці у спину. Хижачка загарчала і зиркнула нагору. А тут їй у голову влучила друга шишка. Лисиця від люті підстрибнула, щоб ухопити мавпочку. Однак Фіпі, стійко витримавши близькість гострих зубів, жбурнула смолисту зелену шишку хижачці просто в пащу. Лисиця, впавши на землю, качалася, пихкала, вила, поки не виплюнула із себе шишку. Злодійка здалася й, підібгавши хвоста, залишила поле бою.

Тривалий час панувала тиша. Нарешті знову заспівав якийсь птах. Їжак висунув з-під голок загострену мордочку та хутко потюпав назад до клена. Там він зник у вузькому отворі під товстим коренем. Фіпі сумно дивилася йому вслід. Усі мали рідну домівку. Птахи під небом мали гнізда, їжак – нору, а Фіпі не мала нічого. Вона змерзла, хоча був теплий день. Мавпочка розуміла, що повинна знову сховатися у кленовому гіллі. Але вона продовжувала сидіти. Їй було байдуже, підкрадеться зараз куниця чи нападе шуліка. Мавпочка втомилася від життя, де кожен виступав проти кожного. Вона не могла жити там, де звірі нищать один одного: сильний – слабкого, швидкий – повільного. Та найжахливішим було те, що ворон відлетів.

Фіпі втомилася. Вона чекала на пазурі шуліки. Вона хотіла лишатися тут, доки не настане кінець. Аж ось дзвінкий свист їжака перервав її похмурі думки. Гостра мордочка й чорні оченята колючого звірка визирали з нори.

– Ходи-но сюди, шибайголово! – покликав він. – Сидиш там, як мішень для мисливця!

Фіпі підкорилася владному голосу. Їжак посунувся вбік.

– Заходь, тільки хутко! – наказав він.

Фіпі шмигнула в нору й одразу ж опинилася в пітьмі. Від незнайомих запахів залоскотало в носі. Їжак, підкотивши круглий камінь, за гостею затулив вхід.

– Так, – пробурчав він, – зараз більше нічого не трапиться. Заспокойся. Щойно очі звикнуть до темряви, ти потроху почнеш бачити.

Роздiл 15 - Чорне зайча

Iдійсно, за кілька хвилин мавпочка Фіпі могла вже розрізнити в помешканні їжака підземні ходи. Вона поповзом просувалася за голчастим хазяїном. Пройшовши безліч вигинів і поворотів, вони опинилися у просторій норі, в яку зверху просочувалося сонячне світло. Тут мешкали мама-їжачиха й дитинчата, які саме насолоджувались запашними грибами.

– Ласкаво прошу до нашої скромної оселі, – запросив їжак. – Я – Еріней Європейський, але можеш звати просто Ерінеєм.

– Я – Фіпі із сімейства макак-резусів, – відрекомендувалася мавпочка.

– Ти дивна істота, – пробурмотів Еріней. – З одного боку, галасуєш у лісі, немовби навіжена, з іншого – шишкою затикаєш пащу лисиці. Подейкують, ніби ти перемогла стару куницю Мартес, і водночас ти – підлабузниця царя оленя. От і спробуй тебе зрозуміти! Вдягнена в хутро, маєш нелюдські вуха, але твої лапи схожі на руки людини, а ще вмієш ходити на задніх лапах. Хто ти? Що за дивна істота?

Фіпі докладно розповіла свою історію та закінчила словами:

– Я не знаю, що робити. Я не вписуюся в цей ліс. Без ворона я загину.

Еріней задумливо похитав головою. Невдовзі він підтвердив:

– Саме в цьому твоя проблема. Ти не подібна до жодної лісової істоти. Ні до птахів, ні до хижаків, ні до звірів, які рятуються втечею, ні до звірів, які захищаються. Ти – стрибунка, яка скаче між світами. Ти взагалі не підходиш до цього лісу, адже в наших краях буває ще й зима.

– Що таке – «зима»? – боязко запитала Фіпі. Це слово лунало загрозливо.

– Це коли сонце рушає на південь, – пояснив їжак, – і стає дуже холодно. Дерева скидають листя й засинають, земля робиться твердою, наче камінь. Трава замерзає і стає гострою, як ніж, об який можна порізати язик, якщо спробуєш розгризти. Дощ перетворюється на холодний сніг, що все під собою ховає. Це час голоду та холоду, коли виживають тільки найсильніші та найрозумніші, які навчилися пристосовуватися. Але нам, їжакам, легко. Ми нагулюємо жир, наїдаючи восени плоди про запас. Коли ж настають холоди, ми йдемо вглиб наших нір і засинаємо. Коли в лісі дме крижаний вітер і замерзлі птахи падають із гілок, ми спимо від одного місяця до наступного, поки знову не стане тепло, й нас не розбудять весняні співи птахів. Ми не боремося – під час нападу згортаємося в колючу кулю і чекаємо, поки не минеться скрутна година.

У розумних очах Ерінея сяяло вдоволення.

– Можна мені у вас залишитися? – невпевнено запитала Фіпі.

– Я не проти, будь ласка, – відповів їжак. – Але довго ти тут не витримаєш. Тобі потрібен простір крон, аби лазити і стрибати. Ти не витримаєш нашої тісняви. А ще не зможеш проспати цілу зиму.

– А до зими ще довго? – з острахом поцікавилася Фіпі.

– Ні, – заперечив Еріней. – Незабаром люди зберуть траву із Зеленого Лугу. Потім настане сонцестояння, а з клена впаде перший жовтий листок. За ним настане солодкий час, сповнений ягід, фруктів, грибів і корінців. Ліс буде різнобарвним і гарним. А вже потім випаде сніг.

«І тоді я загину», – сумно подумала Фіпі.

– Так, – сказав Еріней, наче прочитав думки мавпочки. – Якщо тільки не вигадаєш щось таке, що збереже тобі життя. Але зима ще не настала. Ходімо подивимося, як там бідолашне зайча.

Еріней повів Фіпі до хворого чорного зайчати. Бідолашне скрутилося калачиком і мовчки лежало на м’якому листі, а перед його мордочкою були розкладені запашні кульбаби з товстими жовтими коренями, схожими на буряки. Але хворий їжі не торкався. Фіпі сіла біля зайча і своїми ніжними лапками погладила йому голівку й маленьке чорне вушко. Відчувши тепло мавпочки, зайча притулилося до неї і жалібно заплакало.

– Заспокойся, – шепотіла крихітка. – Ти в безпеці. Цар сюди не прийде. До речі, я – Фіпі.

– Кнопс, – рюмсаючи промовило зайча. – Так мене назвала мама, поки не прийшли чужинці й не вигнали з рідної домівки.

– Заспокойся, – повторила Фіпі та пригорнулася до зайчати.

У Кнопса кілька ребер було зламано, і щонайменший рух завдавав сильного болю. Добрі їжаки на своїх колючих спинах приносили йому свіжі кульбаби. Вони ці рослини виривали разом із коренями, і жовті корені мавпочці припали до смаку. А соковите листя Фіпі розривала на шматки і клала в рот бідолашному зайчику, тож той міг лежати нерухомо, і його ребра зросталися.

Кнопс погано знав ліс. Він із цікавістю слухав, як мавпочка розповідала про звірів і про все, що з нею сталося, причому Фіпі не завжди дотримувалася правди; вона охоче прикрашала свою історію та зображувала все більш цікавим і захоплюючим, ніж було насправді. Кнопс був у захваті від дивного людиноподібного звіреня. Фіпі почувалася щасливою, що може допомогти зайчаті. Вона безперестанно гладила своїми рученятами хутряну шубку друга. Їй самій було приємно відчувати м’якість заячого хутра. Зігрівши одне одного, малюки поснули.

Еріней пішов у ту частину нори, де мешкала його родина. Кнопс і Фіпі поки що були в безпеці. А їжак уже давно навчився не перейматися завтрашнім днем. Для кожного дня вистачить своєї турботи.

Роздiл 16 - Повiдомлення ворона

Очі мавпочки давно звикли до темряви підземних ходів у норі. Вона часто розмірковувала про майбутнє й ділилася своїми думками з їжаком Ерінеєм. Може, їй вдасться перезимувати під землею? Їжак промовив:

– Питання з їжею можна вирішити. Мої друзі кріт Землерий і хом’як Хитрунчик поділилися власним досвідом. Восени, коли скрізь повно грибів, горіхів, насіння, диких яблук та ягід, вони роблять запаси і складають їх у нори. Ми, їжаки, цього не робимо, хоч і маємо багато місця. Ця чудова нора дісталася нам лише тому, що її полишив борсук. Для зайця потрібно насушити трави, як це роблять люди. Можливо, ви обоє тут би й вижили.

– То спробуймо! – вигукнула Фіпі, сповнена надії пережити зиму.

Але Еріней знизав плечима:

– Марно. Кріт і хом’як узимку вкладаються поруч зі своїми запасами і майже не рухаються, щоб не витрачати сил. Заєць повинен бігати, а мавпа – стрибати. У норі ви довго не витримаєте. Ви знидієте від тісняви. У цьому полягає проблема.

Так, це дійсно була проблема. За кілька днів Фіпі попросила їжака:

– Випусти мене! Благаю, дозволь хоч трошки погойдатися на клені! Лише хвилиночку!

Але Еріней рішуче захитав головою.

– Нагорі чигає куниця! – повідомив він. – Хотів би я знати, звідки всім хижакам відомо, що ви тут? Мені дедалі складніше діставати їжу. Увесь час доводиться згортатися у клубок. Хочу вибратися одним виходом – там сидить тхір. Іду до іншого – і бачу кігтисті лапи куниці. Добре, що в цій норі багато виходів! Доки ніхто з цих жовтооких криводзьобів, що посідали на деревах навколо нас, не здогадається перевернути мене своїм нечутливим дзьобом на спину, я можу діставати їжу. Але звідки вони знають, що ви переховуєтеся в моїй норі? Як ці хижаки могли вас вистежити?

Фіпі ладна була провалитися крізь землю, адже це вона розповіла кропив’яночці Розі, де ховається зайча Кнопс. Невже нікому не можна довіряти? Ні, старий їжак Еріней і ворон Коракс гідні довіри. Тільки чому ворон так довго не повертається? Фіпі стало страшно, і вона затремтіла.

– Ну-ну, крихітко, не бійся, – пробурчав Еріней, ласуючи грибами лисичками. – Тут у нас їжі щонайменше на два тижні. Так довго хижаки облогу не триматимуть. Якби ж тільки ворон повернувся! Не сумуй, одного дня ми неодмінно побачимо його на ялиці!

– Коракс сповістив снігура, ніби ВОНО йде сюди, – прошепотіла Фіпі.

Еріней спохмурнів. Якби це сказав хтось інший, старий їжак не сприйняв би так серйозно. В лісі багато про що базікають. Та якщо це сказав ворон, тоді справа зовсім інша.

Упродовж трьох днів нікому не дозволялося залишати нору. Раптом здалека вони почули крик ворона. Еріней задоволено усміхнувся:

– Ну, що я вам казав? От Коракс і повернувся!

Їжак обережно відсунув камінь від входу та свиснув. Ворон відразу спустився на нижню гілку й чемно привітався:

– Доброго дня, любий Ерінею Європейський. Я прилетів відвідати Фіпі.

– Звідки знаєш, що вона тут? – запитав їжак.

– Кропив’яночка Роза по секрету розповіла мені, а також усім, хто хотів її послухати, – відповів Коракс.

– Але звідки про це дізналася навіжена пташина?

– Від моєї не менш навіженої Фіпі, – засміявся Коракс. – Багато клопоту від моєї крихітки?

– Та ні, – поквапився відповісти Еріней, – не більше, ніж від інших дитинчат. Колись вони теж подорослішають. Але ми вже не помолодшаємо. Як там нагорі, все спокійно?

– Хижі птахи полетіли, – промовив ворон. – Було зовсім непросто їх переконати, що в іншому місці затишніше. Хижим звірам набридло чекати, і вони теж пішли. Можеш випустити Фіпі та Кнопса погуляти.

З вигуками радості та захоплення обидва арештанти вибігли на волю. Фіпі, шаленіючи від захвату, навіжено стрибала по гілках клена. Кнопс спробував зробити декілька кроків. Помітивши, що може ходити, він почав плигати по колу й нарешті став на задні лапки. Ворон схвально затріщав дзьобом, а їжак вигукнув:

– Молодець, Кнопсе! Але це не так важливо. Щоб захищатися, ти маєш бути прудким і вміти петляти. Нумо, Фіпі, впіймай зайця!

Малята під пильним наглядом старших почали бігати навколо дерев, але незабаром Фіпі мусила визнати, що заєць значно спритніший; до того ж він умів так швидко змінювати напрямок, що мавпочка раз у раз бігла не в той бік. Коли вони награлися, їжак наказав зайчаті повернутися в нору, а Фіпі стрибнула на нижню гілку до ворона й міцно обійняла друга.

– Хочу з тобою поговорити, Ерінею, – промовив ворон. – Потрібна порада. ВОНО з кожним днем просувається дедалі на південь.

– Хто це – ВОНО? – запитав Еріней.

– ВОНО – це хижак, якого донині я ще ніколи не бачив, – повідомив Коракс. – На вигляд як кішка, але вдесятеро довше й вище. Хутро вогняного забарвлення. Голова оточена густим хутром, а паща така велика, що запросто може мене проковтнути. Лапи схожі на лапи куниці, тільки вдесятеро більші. Одним ударом ВОНО валить на землю сильного оленя. А полює як лісова кішка: нечутно підкрадається до жертви та збиває її з ніг. Також ВОНО вміє лазити по деревах. Часто залазить на дерева та зверху стрибає на жертву. ВОНО небезпечне і для козулі, і для кабана, і для оленя, і для людини. Я бачив, як ВОНО нападало на лосів, шляхетних оленів і людей. Навіть людину в зеленому вбранні перемогло. Люди в зеленому вбранні часто на нього полюють. Вони шукають його в лісах, а не знаходять, бо хижак пересувається тільки вночі. Завтра ВОНО дійде до нашого лісу.

– Ти повинен усе розповісти цареві! – порадив Еріней. – Він мусить захищати ліс. Він – цар! Нехай скликає збори звірів та організовує захист. Якщо всі олені нашого лісу зі своїми сильними рогами зберуться на битву, й усі сильні козулі наставлять на нього свої гострі роги, всі сильні кабани нападуть своїми іклами, тоді ми переможемо!

– Гаразд! – погодився Коракс. – Я скористаюся твоєю порадою та полечу до царя. Мавпочку залишу в тебе. Сидіть у норі, поки я вас не покличу!

Роздiл 17 - Небезпека

Ворон Коракс знайшов оленя в Царській Ямі. Правитель спочатку хотів виказати немилість і не приймати ворона. Однак Коракс говорив так голосно, що його чули всі звірі, які жили неподалік. Тоді олень наказав ворону ввійти до Царської Ями. Однак досвідчений птах Коракс цього не зробив, а сів високо над оленем, на одну з верхніх гілок букової огорожі, й почав голосно розповідати про невідомого хижого звіра, який дійшов до кордонів їхнього лісу. Ворон також виклав цареві хитрий план їжака, розроблений для захисту, і запропонував скликати збори звірів.

Правитель неабияк налякався. Він вийшов із Царської Ями й, витягнувши могутню шию, проревів на весь ліс, щоб на заході сонця всі звірі зібралися біля Дуба Суду. Співочі птахи, а також сороки та сойки підхопили наказ і рознесли його по всіх куточках лісу аж до останнього куща.

Коли сонце, залишивши на літнім небі м’який рожевий відблиск, заховалося за верхівки дерев, на великій галявині під Дубом Суду зібралися звірі. Вони знову поділилися на групи. З одного боку – хижаки, з іншого – травоїдні, посередині – великі звірі. Прийшли майже всі олені, кабани та козулі. На гілках сиділо безліч птахів, також чітко поділених на «мисливців» і «тих, на кого полюють». Коракс умостився віддалік на дуже високому дереві – надто добре пам’ятав останні лісові збори.

Олень тричі протрубив, і навкруги всі замовкли. Цар розповів своїм підданим про хижого звіра. Олень красномовно описав незнайомця, ні словом не згадавши про те, що цю інформацію одержав завдяки далеким розвідувальним польотам ворона Коракса. Потім правитель оголосив свій план дій:

– Тільки-но хижий звір ступить на Зелений Луг, усі олені вишикуються в ряд і з опущеними рогами кинуться на чудовисько. Те саме зроблять самці козуль, насуваючи з іншого боку. Із третього боку на хижого ворога накинуться сікачі – самці диких кабанів. Я сам буду командувати боєм!

Молодий самець козулі, на ім’я Аттіла, запитав:

– А що з четвертим боком?

– Четвертого боку немає! – проревів цар.

Олені поблажливо посміхнулися наївності козулі. Коракс невдоволено захитав головою: хіба хижий звір терпляче чекатиме посеред Зеленого Лугу, поки олені, козулі та кабани вишикуються в ряд і підуть у наступ? Молодий самець козулі своїм запитанням зацікавив ворона Коракса.

Тим часом цар проревів:

– Усі негайно на маневри на Зелений Луг! Кроком руш!

Яке ж це було захопливе видовище! За царем, високо здійнявши роги, у вечірніх сутінках виступали шляхетні олені, за ними – дужі самці козуль і важкі сікачі. На небі виплив місяць. Роги й ікла тварин виблискували в його білому сяйві. Самки козуль та їхні дитинчата, самки кабанів і поросята із захватом дивилися на цю величну демонстрацію сили.

Поруч із Кораксом на верхню гілку дуба безшумно опустився пугач.

– Непогано виглядає, – обережно висловився старійшина сов.

– Тільки й того, – роздратовано промовив Коракс.

Якийсь час птахи сиділи мовчки. Потім пугач запропонував ворону полетіти на Зелений Луг і подивитися на маневри.

Тим часом цар змінив план битви: спочатку сікачі мають накинутися на хижака та повалити його з ніг. Далі самці козуль піднімуть його на свої гострі роги. А вже потім олені переможуть ВОНО.

Муштра проходила з великим завзяттям. Цар трубив свої команди. Бойові порядки наступали та відступали. Усе виходило пречудово – адже хижого звіра ще не було. Після другого повтору молодий самець козулі залишив бойовий порядок і став під дубом.

– У цього малого більше розуму, ніж у всього полку, – зауважив Коракс.

– Так, цікавий парубок, – підтвердив пугач. А потім він докладно розпитав ворона про те, що той дізнався про хижого звіра під час своїх польотів.

– Раніше ми погано розуміли один одного, – сказав пугач. – Але зараз нам потрібно триматися разом. У часи лихоліть маленькі розбіжності варто забути. Ти добре літаєш удень – я добре літаю вночі!

– Згоден, – кивнув головою Коракс.

А внизу на Зеленому Лузі тривала муштра. Раптом ряди застигли: з півночі долинуло ричання, якого ще ніхто в лісі не чув, ричання, від якого в жилах усіх тварин застигла кров. Звірі стояли і слухали, а потім, не розбираючи дороги, кинулися врозтіч і поховалися в хащі. Попереду бігли олені, бо вони найпрудкіші в лісі тварини. Коли всі розбіглися, на Зеленому Лузі залишився молодий самець козулі. Тремтячи від страху, він дивився в той бік, звідки лунало ричання.

– Це ВОНО, – прошепотів ворон і, підлетівши до козулі, сказав: – Біжи, Аттіло! Ти не вмієш літати! Хижого звіра не здолаєш.

Але Аттіла не рухався з місця.

– Гаразд, якщо не хочеш бути боягузом, тоді завтра, перш ніж прокинуться співочі птахи, приходь до клена, під яким живе їжак.

Ворон щойно примостився на ялицю, що росла поруч із кленом, як із нори виліз їжак і видав тонкий, ледь чутний свист. За ним на волю вирвалася Фіпі. Ворон спустився до них і розповів останні новини. Коли птах закінчив, почувся протяжний звук пугача: «У-у-ух!» Попереджувальні крики пугача лунали спочатку з північного боку, потім – зі східного, з боку Гострих Скель. Пугач ухав із короткими інтервалами.

– Птах знайшов нашого ворога, – повідомив Еріней. – Пугач замучить його своїм криком. Це добряче подратує чудовисько. Звірі знатимуть його розташування та зможуть сховатися.

– Удень я буду його супроводжувати, – повідомив Коракс. – Пугач до ранку захрипне.

– Пугач не повинен робити це сам, – міркував їжак. – Хай покличе на допомогу сов. Лише уяви цей моторошний концерт, якщо сови, сичі та сипухи кричатимуть разом! А ти, Кораксе, візьми із собою ворон і сорок! Якщо сотні немузичних крикунів закаркають в один голос – цього не витримає жоден звір!

– Із цим набродом я не бажаю мати нічого спільного! – обурився Коракс. – Як часто вони зграями нападали на мене, коли мирно літав лісом. Ні, тільки не з воронами та сороками!

– Навіть якщо йдеться про те, щоб вигнати хижого ворога? Трапляються ситуації, коли потрібно забути все, що було колись! – зауважив їжак.

У підліску хруснула гілка. Їжак миттєво зник у норі, мавпочка перестрибнула на кілька гілок вище, Коракс полетів за нею. Від Гострих Скель лунав моторошний крик пугача. Із хащі виступив Аттіла. Їжак відразу виліз із нори.

– Що ти тут шукаєш? – запитав він, допитливо оглядаючи довгі жилаві ноги козулі, струнке тіло, енергійну голову та пишні роздвоєні роги.

– Я хочу допомогти, – заявив самець. – Мене звати Аттіла.

– Цікаве ім’я, – зауважив Еріней, – але це нам не допоможе. Хижий звір одним ударом повалить тебе на землю. Краще сховайся в безпечному місці.

– Я вмію швидко бігати, – сказав Аттіла.

– Хижий звір прудкіший за тебе, – заперечив ворон. – Іди додому й не потрапляй хижакові на очі.

Однак Аттіла не пішов. Він ліг на землю, щоб відновити сили для наступного дня.

Роздiл 18 - Порятунок

На світанку Коракс полетів у сосновий ліс, де жили ворони. Галасливі птахи зустріли ворона несамовитим карканням. Коли йому нарешті надали можливість говорити, Коракс попросив птахів допомогти вигнати з лісу хижого ворога. Але чорнопері в’їдливо відмовилися: для них, мовляв, ця тварина не становить загрози, адже вони можуть сховатися на деревах. Обурений Коракс їх залишив. Він полетів туди, звідки лунав крик пугача. Ворон знайшов пугача на гілці горобини.

– ВОНО принишкло в кущах, – повідомив старійшина сов. – Намагається заховатися від мене, щоб пополювати. ВОНО голодне. Між листям видніється вогненне хутро. ВОНО страшне та величезне. Уночі його очі так палають. Я не наважуюся в них дивитися, щоб не впасти з гілки.

– Я заміню тебе, – сказав ворон.

Пугач тихо відлетів, і Коракс заступив на варту. Він покружляв над кущем, де ховався хижак, і прокричав хрипуче «Кар-р! Кар-р!». Тварина різко підстрибнула – так, що зламалися гілки, – і заричала на птаха, що заважає полювати.

«Дивися йому в очі! – наказував собі ворон. – Не бійся. ВОНО не літає!» Хижак тим часом великими стрибками помчав лісом. ВОНО хотіло сховатися від галасливого переслідувача. Але Коракс не відставав. Нарешті ВОНО зупинилося й залягло під ялицею. Коракс улаштувався на дереві просто над ним і каркав, щоб мешканці лісу знали, де ВОНО перебуває.

Раптом поруч із Кораксом з’явилася Фіпі.

– Що ти тут робиш? – накинувся на мавпочку ворон. – Ти повинна залишатися в норі. Це тобі не дитячі забавки!

Фіпі не відповіла. Вона зірвала з ялиці шишку та жбурнула чудовиську у спину. ВОНО підхопилося на лапи й почало озиратися на всі боки. Наступна шишка влучила йому в морду. ВОНО затремтіло від люті й, побачивши над собою мавпу, заричало. Мавпочка повторила те, що вона якось уже робила з лисицею, – жбурнула шишку чудовиську в пащу. ВОНО давлячись виплюнуло шишку. Ворон навіть перестав каркати – настільки йому сподобалася ця витівка.

– Ми дратуватимемо цього звіра! – крикнув він Фіпі. – Будемо дражнити чудовисько, поки не втече!

Вони дражнили хижака до вечора. Потім їх змінив пугач. Наступного дня на зміну знову прийшли Коракс і Фіпі. А вночі знову трудився пугач. Хижак так нічого й не вполював. Голод, постійний пташиний лемент і шишки так роздратували тварину, що ВОНО врешті-решт у пошуках здобичі почало безглуздо бігати лісом. Усюди відчувався запах дичини, та хижак нікого не міг уполювати. Коли на третій день Коракс і Фіпі, змінивши пугача, знову почали кричати і жбурляти в чудовисько шишки, страшенно розгніване ВОНО загарчало так, що всі звірі завмерли від жаху. Але маленька мавпочка була непохитною – вона продовжувала жбурляти у звіра шишки.

Увечері лісом пролунав інший попереджувальний крик. Це сойка сповістила про людину в зеленому вбранні, що піднялася у свою халабуду на дереві край Зеленого Лугу. Несподівано зникла Фіпі.

– Куди вона поділася? – занепокоївся Коракс.

Вона просто зникла. А хижак рухався далі, й Коракс продовжував над ним кружляти та кричати «Кар-р! Кар-р!». Раптом ворон від несподіванки ледь не впав на землю: перед хижаком стояв Аттіла, а між його рогів сиділа Фіпі.

– Ви хоч розумієте, що робите? – закричав Коракс.

Цієї миті хижак приготувався до стрибка. Аттіла стрімко побіг. Він щосили мчав серед високих дерев, а за ним по п’ятах гнався голодний хижак.

– Швидше! – підбадьорювала Фіпі.

Аттіла побіг іще швидше. На краю лісу він довгим стрибком перетнув низькі кущі й вискочив прямісінько на Зелений Луг. Хижак у нерішучості зупинився.

– Повільніше! – наказала Фіпі й почала голосно сварити хижака мавпячою мовою. Лють хижака перемогла його розум. ВОНО помчало за здобиччю на Зелений Луг. Аттіла взяв курс на мисливський будиночок людини в зеленому одязі. Тепер Коракс зрозумів наміри відважних захисників. Він полетів низько над хижаком, вирішивши дзьобнути його в очі, якщо задум друзів не вдасться.

Раптом жахливий гуркіт убивчої палиці відкинув хижака вбік. Коракс полетів угору. Знову пролунав постріл. Потім іще раз і ще. Коракс побачив, як Аттіла в панічному страху перескочив через кущі й зник у лісі. А внизу, в зеленій траві, ворон угледів повалене та нерухоме вогненне ВОНО. Він кинувся в ліс до друзів. Через крони дерев Коракс бачив, що Аттіла біг лісом, аж поки не впав, знесилений, біля нори їжака під кленом. Ворон опустився й сів поруч із ним.

– Підводься, Аттіло! – наказав Коракс. – ВОНО вмерло. Ти переміг його. Устань і віддихайся.

Аттіла підвівся. Його боки важко здіймалися. Він запитав:

– Це правда?

– Так, – відповів Коракс. – А тепер знову лягай, щоб заспокоїтися.

Тут до них опустився пугач. Він ніжно погладив своїми великими крилами Аттілу по спині. Потім знову полетів, аби подивитися, що ж відбувається далі. За кілька годин пугач повернувся до них і розповів, що на Зеленому Лузі навколо нерухомого хижака зібралося багато людей. Аттіла підвівся. У темряві його очі блищали, як ті вогники.

– Тоді я можу повернутися до моєї родини, – промовив самець козулі. – Дякую вам за все!

– Це ми повинні тобі дякувати, Аттіло! – заперечив Коракс. – Чекаємо на тебе в гості!

Самець козулі легкими кроками подався додому. Під його копитами тихенько потріскували гілки. Старий Еріней Європейський провів лапками по очах.

– Ох уже ця молодь! – зітхнув їжак і повернувся до своєї нори.

Коракс запитав у Фіпі:

– Хочеш посидіти зі мною на верхівці ялиці?

Мавпочка хотіла. Вона дуже цього хотіла! На найвищій гілці ворон знову підняв праве крило і пригорнув крихітку.

Незабаром до них прилетів пугач. Його великі очі дивилися на сріблястий місяць.

– Ти зажурений, – зауважив Коракс. – Чому?

– Яка тварина! Яка це прекрасна тварина! – прошепотів старійшина сов, а потім тихо зник.

– Ти спиш? – запитав Коракс, зазирнувши під крило.

Відповіді не було. «Вона спить, – радісно подумав ворон. – І ніхто зі звірів не загинув». Щастя настільки переповнювало ворона, що птах іще довго не міг заснути.

Роздiл 19 - Розставання iз зайчам

Коли перші ранкові промені сповістили про схід сонця та початок нового дня, пташки знову заспівали – спочатку нерішуче, потім голосніше, і, нарешті, весь ліс зрадів. Лихо минулося.

Їжак Еріней з усією родиною вийшов зі своєї нори. Зайча Кнопс на радощах, що опинився на волі, стрибало й переверталося. Аттіла вивів свою родину на Зелений Луг, де всі могли спокійно пастися, а дитинчата – бавитися. Тільки ворон тихо сидів на верхівці ялиці, щоб дати виспатися мавпочці Фіпі, яка сховалася під його крилом. Крихітка заслужила на відпочинок. Тепер нікуди поспішати. У лісі панував мир.

Коли Фіпі прокинулася і, потираючи очі, вилізла з-під крила ворона, на гілку поруч із нею, відчайдушно тріпочучи крильцями, присіла кропив’яночка Роза. У дзьобі вона тримала зелений предмет – такий важкий, що ледь донесла. Роза поклала його на гілку, густо вкриту голками.

– Ну що, балакухо? – запитав ворон. – Що гарного нам принесла?

– Це перший лісовий горіх! – відповіла Роза. – Він для Фіпі, бо вона – героїня.

Мавпочка випросталася. Роза назвала її героїнею!

– Зубами розколи шкаралупу, і звідти випаде ядро – найкраще з усього, що є в цьому світі.

Фіпі вправно розколола шкаралупу й сунула ядро в рот.

– Справді смачно! – сказала мавпочка, голосно хрумкаючи. – Навіть дуже смачно!

– Горіхи додають сили. Дивно, що лісовий горіх уже визрів, – зауважив ворон. – Це свідчить про ранню зиму. Де ти знайшла горіх, балакухо?

– Я обшукала всі кущі ліщини, поки відшукала цей горішок. Але, будь ласка, не називайте мене балакухою! – заблагало пташеня.

– Якщо покажеш мені ліщину зі стиглими горіхами, тоді я, можливо, знову називатиму тебе Розою, – запропонував ворон. – Але запам’ятай: хто раз проговорився, тому більше не довіряють! Закарбуй собі це на носі, балакухо!

Достигли не тільки горіхи, а й дика вишня, горобина, дикі яблучка, ожина та брусниці. На деревах визріло насіння. Де б мавпочка не бавилася, скрізь було вдосталь ласощів. Залишалося тільки брати та їсти. Ворон навчив мавпочку лущити букові горішки, розкривати часточки липового насіння. Він показав, як очищають ялицеві шишки й вибирають звідти насіння та як їдять жолуді з великого дуба. Це була чудова пора достатку!

Відтоді як друзі заманили хижого звіра під убивчу палицю людини в зеленому вбранні, ніхто із дрібних хижаків більше не наважувався зазіхати на життя мавпочки Фіпі та зайця Кнопса. Вони годинами безтурботно бавилися в лісі під пильним наглядом ворона, гралися й міцнішали. Ворон дивився на них і почувався щасливим. Однак він бачив і те, як по-святковому забарвлюється листя на деревах, надаючи лісові оманливого вигляду, нібито життя стає дедалі кращим, розмаїтим і пречудовим. Ворон Коракс спостерігав за пістрявим листям, що спадало на землю, – спочатку поодинокі листочки, потім їх більшало. Нарешті всю землю в лісі вкрило ошатне червоно-жовте покривало. На серці в Коракса було важко.

Під деревом, на якому сидів ворон, Кнопс та Фіпі грали в шарудливому листі у квача. Раптом одновухий випростався. Він не зводив очей із протилежного боку галявини, де сиділа гарненька зайчиха у світло-брунатній, зі сріблястими переливами шубці. Такої гарної зайчихи цей світ іще ніколи не бачив. Чорний заєць Кнопс підняв своє єдине вухо. А зайчиха склала лапки. Можливо, вона трошки поманила його вухами. У будь-якому разі Кнопс прискакав до неї та низько вклонився.

– Агов, Кнопсе! – покликала Фіпі.

Але заєць нічого не чув. Він бачив лише це чарівне створіння.

– Кнопсе! – знову гукнула Фіпі. – Пішли гратися!

Однак заєць своїм носиком торкнувся ніжного носика зайчихи. Галантно запропонувавши своє вухо, Кнопс ніжно зв’язав його з її вушком і повів за собою.

– Кнопсе! – відчайдушно гукала мавпочка. – Що ти робиш? Кнопсе! Залишися! Ти не можеш ось так просто мене кинути! Ти ж мій єдиний чотириногий друг!

Але заєць нічого не чув. Він із новою подругою зник під обвислим гіллям дерев. Якийсь час іще було чути шурхіт листя. Потім усе стихло.

– Ходи-но сюди! – покликав ворон мавпочку.

Фіпі ледь вистачило сили піднятися на верхівку ялиці. Приголомшена втратою друга, вона забралася під крило ворона.

– Він пішов! Просто пішов і кинув мене напризволяще! – ревно плакала мавпочка. – Наче я ніхто! І все через якусь зайчиху!

– Це була шерстинка від його шерстинки, – серйозно пояснив ворон. – Так улаштоване життя на цій землі.

– А для мене немає шерстинки від моєї шерстинки! – ображено пхинькала мавпочка. – У тебе лише тверді пера, а в їжака – колючі гол-ки. Немає шерстинки від моєї шерстинки!

– Я теж сам, – пробурмотів ворон.

– Ти – старий, – обурилася Фіпі, – а я – молода.

– Так воно і є, – погодився ворон.

Коракс міцно пригорнув до себе мавпочку, і невдовзі вона перестала тремтіти. Незабаром із-під крила долинув слабкий голосок:

– Скоро зима? Еріней сказав, що коли почне опадати листя, то настане зима.

– Так, – кивнув головою Коракс.

– І тоді я загину?

– Ні, – заперечив ворон.

– Їжак казав, що в норі я знидію від тісняви, а просто неба – від холоду та голоду. А ще він казав, що твоє пір’я не дасть мені достатньо тепла.

– Це правда, – погодився Коракс. – Але ти не загинеш.

– Ти щось вигадав? – зраділа Фіпі.

– Завтра я все тобі розповім.

Роздiл 20 - Серед своїх

Цієї ночі ворон Коракс спав геть трохи. Птах біля своїх грудей відчував серцебиття маленької подруги Фіпі. Ворон розпушив пір’я, як тільки міг. Дув холодний нічний вітер.

Коракс міркував: «Є дві можливості. Перша: я відведу Фіпі до людини в зеленому вбранні. Вона, звичайно, прийме мавпочку, бо не тільки полює на звірів. Узимку вона годує оленів і птахів. Серце цієї людини не зовсім зле. Воно також і добре. У теплому людському будинку Фіпі не замерзне. А щойно зима скінчиться, мавпочка від людини втече й повернеться до мене. Це було б пречудово! Тоді холодну зиму я перебув би в радісному очікуванні весни. І розлука не була б такою нестерпною. Моє життя сповнилося б надією та сенсом».

Коракс відчував велику спокусу запропонувати мавпочці саме цей вихід. Але він продовжив міркувати: «А серце людини в зеленому вбранні роздвоєне, мов язик гадюки, невідомо, як вона вчинить із Фіпі. Може продати мавпочку в ті дивні місця, де звірів тримають за ґратами й виставляють усім напоказ». Ні, свободою Фіпі Коракс ризикувати не міг, що б то йому не коштувало. Ворон не мав права наражати мавпочку на небезпеку.

Інша можливість полягала в тому, щоб перенести Фіпі на її батьківщину. Дорогу туди він знав. Замолоду ворон робив далекі перельоти через моря та гори. За один тиждень птах долітав до теплих країв по той бік моря. З Фіпі це триватиме три-чотири тижні, бо мавпочка підросла та стала важчою. Тож ворон вирішив перенести мавпочку туди, де їй варто жити. У небі лунали крики лелек, що летіли на південь. У сяйві місяця виднілися лише чорні силуети великих птахів, які вишикувалися ключем. Іноді хтось із них щось кричав, наче скаржився. Час вирушати в дорогу.

Наступного дня ворон і мавпочка попрощалися зі своїми друзями й почали тренування. Фіпі міцно схопилася за груди ворона, і той злетів. Невдовзі вони знайшли найзручніший спосіб літати вдвох. Птахи дивилися на них і хитали головами. Ворони були одностайні: старий Коракс ніколи не впорається із цим завданням.

Увечері перед сном Коракс провів іще трохи часу у старого їжака.

– Ти повернешся? – запитав Еріней.

– Спочатку потрібно дістатися туди. Ми перелетимо високі гори, вкриті вічними снігами, а там дуже холодне повітря. За ними – величезна країна мисливців, які полюють на птахів. Мені треба летіти дуже високо й відпочивати лише в безлюдних гірських місцях. А потім буде море. Його я повинен перетнути у високому польоті без перепочинку. Тож, спочатку я мушу потрапити туди.

– Якщо ти долетиш, то можеш залишитися там разом із нею, – сказав Еріней.

Про це Коракс не думав. Серце його забилося частіше. Звичайно! Адже тут на нього ніхто не чекає.

– Може, й так, – відповів ворон. – Може, я й залишуся. Побачу. Бажаю тобі щасливого життя!

– Скромного життя між норою та пошуками їжі, між дружиною та діточками, – додав їжак Еріней Європейський, киваючи головою, та здавалося, ніби він думає про своє. – І багато різних думок.

Ворон злетів на верхівку ялиці, де на нього чекала Фіпі. Маленька вхопилася за птаха, і вони полетіли до Великої Ялини. Ворон хотів вирушити в далеку подорож зі своєї рідної гілки.

– Може, полетимо зараз? – квапила Фіпі.

– Завтра, – відповів ворон, – спочатку відпочинемо. Завтра, коли на сході заграє перший промінь сонця, ми вирушимо в путь.

Це був виснажливий політ для обох, довга, сповнена пригод мандрівка. Вони перетнули сніжні гори й велику країну мисливців, які полюють на птахів. На сосні біля синього моря мандрівники зупинилися на декілька днів, аби перепочити та відновити сили для перельоту через море. Тут було тепло. Ягоди на шовковицях виявилися дуже смачними. Годинами друзі спостерігали за чайками, які, наче срібні стріли, літали над синіми хвилями й сідали на воду. Птахи гойдалися на високих хвилях, як качки, і мали вкрай задоволений вигляд.

– Їм добре, – зазначив Коракс. – Вони можуть і літати, і плавати. Завтра ми полетимо далі.

Уночі вітер повернув зі сходу на південь. Коракс розбудив мавпочку.

– Полетіли! – сказав він. – Віє погожий вітер.

Друзі злетіли. У польоті їхні серця билися зовсім близько. Вони були як одна істота. Унизу вирувало море. Або вони його перелетять, або разом загинуть. Мавпочка і птах не розмовляли. Ворон забув, що він уже старий. Він почувався молодим і сильним.

Минуло чимало годин, перш ніж Коракс радісно каркнув: він побачив землю. Ворон розправив крила, і вітер поніс птаха з мавпочкою до берега. Пальма, що росла на узбережжі, стала їм місцем посадки. Було трохи незвично сідати на пальмове гілля, та кігті ворона змогли за неї зачепитися.

Фіпі стрибнула на сусідню гілку. Якийсь час друзі мовчали. Обоє думали про те, що знов уникли загибелі. Раптом Фіпі збуджено закричала й показала на скелю, на якій, бурхливо жестикулюючи, зібралися макаки-резуси. Не роздумуючи, Фіпі по високому стовбуру пальми злізла вниз і побігла до своїх родичів.

Назустріч їй виступила велика мавпа. Коракс сидів, готовий утрутитись, якщо раптом хто надумає скривдити Фіпі. Але стара мавпа погладила Фіпі по шерстці.

Тут підбігли інші мавпи й, оточивши Фіпі, почали вишукати в неї блощиці. «Шерстинки від її шерстинки, – подумав Коракс. – Вона знову пішла не попрощавшись. Просто так». На пальмі росли фініки. Ворон з’їв кілька плодів і спробував заснути. Але очі його не могли відірватися від гри мавп. «Моя донечка щаслива, – подумки радів Коракс. – Тепер вона там, де має бути!» Перш ніж настали сутінки, Фіпі піднялася до ворона.

– Я хочу з тобою попрощатися! – сказала мавпочка. – Дякую тобі за все, мій любий Кораксе! Мені час іти. До темряви моїй новій родині потрібно вибрати безпечне місце для ночівлі.

Очі мавпочки сяяли. Вона спустилася на землю, на прощання помахала лапкою та разом зі своїми родичами зникла за уламком скелі.

Наступного ранку Коракс полетів назад. Він не знав чому, але полетів. Він летів п’ять днів, аж поки не приземлився на своїй рідній гілці на Великій Ялині. У лісі було вже холодно. У повітрі кружляли перші сніжинки. «Я правильно вчинив, – подумав ворон. – Це найважливіше. Тепер я знову зовсім один. Але я вчинив правильно!» Уночі холодний північний вітер розірвав сніжні хмари. Над старим вороном яскраво блищали зорі. І знову він подумав: «Якби я злетів високо, як ніколи раніше, то, можливо, зміг би сісти на одне зі світил великого Творця».

А цієї ж години в теплій країні по той бік синього моря маленька мавпочка Фіпі безтурботно спала, затишно влаштувавшись між іншими мавпочками-дитинчатами, матусями й татусями. Адже це були шерстинки від її шерстинки.

РЕКЛАМА

Якщо вам усе ще дорікають батьки, що ви проводите багато часу за переглядом відео на YouTube, вони просто не знають, що з‘явився канал СТЕЖИНКА

Приєднуйся зараз, аби:

• поміркувати над важливими питаннями з підліткової позиції

• весело та цікаво провести час в інтерактивних іграх

• отримати актуальні поради

• дивитися скетчі, в яких легко впізнати себе

• бути в режимі онлайн зі своїми однодумцями

• разом із нами шукати Бога щодня, а не тільки на недільному зібранні

Ми створюємо цікавий та корисний контент саме для тебе, щоб у зручному форматі разом робити наше християнство насиченим і щирим.

Якщо мрієш зробити світ хоч трошки кращим, якщо стикнувся з труднощами у своєму житті і прагнеш їх подолати, або якщо цікаво, чи є у комарів власна кров та як класно переглянути фільм, тоді тобі сюди:

https://www.youtube.com/c/stezhynka/

Будемо раді!

Переконайся, що корисне може бути цікавим.