Христина Рой

ДОРОГОЮ ЦIНОЮ

2024

«А всім, що Його прийняли, їм владу дало дітьми Божими стати, тим, що вірять у Ймення Його».

Івана, 1:12

«Не ти Його шукаєш, а Він шукає тебе; не ти Його знаходиш, а Він знаходить тебе. І все, що звершує віра в тобі, – від Нього, а не від тебе».

Мартін Лютер

Розділ перший

Давно вже слуги не бачили свого старого пана в такому доброму гуморі, як того дня, коли додому повернувся його любий онук Адам Орловський. Господар так жваво походжав маєтком, начебто помолодів років на десять. Та й не дивно, адже тривалий час чоловік жив у цілковитій самоті.

Пан Микола Орловський іще замолоду перебрався до Угорщини з Польщі, де його втягли в політичну інтригу, через що він був змушений залишити свою милу батьківщину, яку любив аж до самої старости. Однак шляхтичу вдалося зберегти власні статки і навіть у країні свого притулку придбати маєток неподалік від містечка Подград. Разом із паном Миколою прибули його красуня дружина і троє діток. З часом родина прижилася на новому місці, діти виросли.

Але щастя скороминуще. Померла пані Орловська. Вона так і не змогла звикнути до життя на чужині. Незабаром, при народженні свого первістка, якого назвали на честь батька – Адамом, померла і молода дружина старшого сина. А за кілька років через тугу за коханою відійшов і сам Адам.

Ще до цих втрат між паном Миколою та його молодшим сином Фердинандом відбулося дещо, що для всіх так і залишилося загадкою. Було лише відомо, що пан Фердинанд Орловський однієї ночі полишив батьківський дім, щоб більше ніколи туди не повернутися. При панові Миколі навіть було заборонено згадувати його ім’я. Люди припускали, що нащадок якимось чином зганьбив честь роду Орловських.

Після втрати обох синів у пана Орловського залишилося тільки одне дитя – найменше і найбільш любе, радість і гордість батьківського серця – його донька Наталія.

Маєток Орловського, який пан Микола назвав Орлів, був на схід від містечка Подград. Містечко отримало свою назву від старої фортеці, що височіла над ним як пам’ятник колишній величі. Унизу, вздовж руїн фортеці, вулиця Замкова вилася до будинку, що стояв на розі вулиці, на якому жовтими літерами було написано: «Аптека “Золота лілія”».

З давніх часів ця аптека належала родині Коримських і переходила від батька до сина. Коримські були вельми заможними. Іван Коримський мав тільки одного спадкоємця, Манфреда, якого змусив присягнутися продовжувати справу батька й не продавати аптеку навіть після його смерти. Неможливо уявити, чого коштувало гордому Манфреду Коримському дотриматися цієї обіцянки.

Уся околиця дивувалася, коли пан Орловський, старий гордовитий шляхтич, дозволив своїй єдиній доньці, навколо якої роєм кружляли залицяльники, обрати собі за чоловіка саме Манфреда Коримського, що ані станом, ані шляхетністю і навіть віросповіданням не годився молодій Орловській. Зате він усіх перевершував своїм багатством, освітою і вродою.

Можливо, через те, що в пана Миколи залишилося тільки одне дитя і він своїй доньці ні в чім не хотів чинити жодних перешкод, й погодився на цей шлюб. Але за шість років Орловський про це дуже пошкодував. Лише шість років тривало щастя молодих Коримських. Ворожість вибухла між подружжям несподівано, годі зрозуміти, звідки й узялася. Молода дружина повернулася до Орлова з твердим наміром більше ніколи не з’являтися в домі свого чоловіка. Усі спроби навернути її на розум: благання батька, прохання Коримських, умовляння священника – виявилися марними. Процес закінчився розлученням, дітей поділили. У Манфреда залишився старший син Миколка, у Наталії – маленька донечка Маргіта. Розпався укладений перед Богом союз двох людей, що з Його волі мали б бути разом усе життя. Пан Микола, не змирившись із розлученням, у гніві заявив, що донька в нього не житиме, тому Наталія зі своєю дитиною виїхала до Відня. Для гордого і вразливого пана Орловського це виявилося страшенним ударом. Однак найгірше було ще попереду.

За три роки він одержав від доньки, з якою переписувався час від часу, листа, у якому та сповіщала, що навертається до протестантської віри, бо має намір побратися з інженером Райнером. Цей лист пан Микола залишив без відповіді: віднині він не вважав Наталію своєю донькою. Усю любов свого зраненого серця він віддавав онукові Адаму.

І от Адам, нарешті, після тривалого навчання повернувся додому. І не на канікули, як зазвичай, а назавжди! Дід вирішив віддати йому все, що накопичив у праці й турботах, щоб тішитися щастю улюбленця й пожити ще у власне задоволення на схилі літ.

Бенкет з нагоди приїзду онука закінчився, друзі розійшлися. Микола Орловський сидів з Адамом у залі біля каміну: дід – на дивані, онук – у кріслі, задумливо дивлячись на вогонь. Полум’яні язички висвітлювали мужню постать старого, що нагадувала могутнє, життєвими бурями зігнуте, але не зломлене дерево. Сиве волосся й така ж борода облямовували його засмагле, прорізане зморшками обличчя з енергійними рисами, гордим чолом і міцно стуленими губами. Раптом старий підвів голову. З-під сивих брів він спрямував свій погляд, сповнений любови, на замисленого парубка.

Адам Орловський був дуже схожий на діда: такий самий стрункий стан, горде чоло, ті ж чорні очі й тонкі губи. Уся його зовнішність видавала шляхетне походження. Адам відчув на собі допитливий погляд діда. Їхні очі зустрілися.

– Дідусю, я хочу знати, що означають слова пана Ц. і лікаря Раушера про твої плани щодо мене, – почав розмову молодий Орловський.

– Он як? – усміхнувся старий. – Мої плани прості. Ти станеш хазяїном Орлова. Я готовий віддати тобі все, що маю. А за це я хоч на схилі літ хотів би побачити навколо себе життя і радість, тож потрібно подумати про хазяйку. Коротше кажучи, я тебе виховав і тепер хочу женити.

– Мене? – наче ужалений, парубок схопився на ноги. – Вибач, але із цього нічого не вийде! Я не планую женитися і проти власної волі не дозволю зв’язати себе!

– Тихо, Адаме! – пан Орловський насупився. – Ти мене не розумієш. Спочатку вислухай. Щодо твого одруження в мене особливі наміри. По-перше, ти маєш врятувати свою родичку й привезти туди, де їй належить бути, тобто додому. І, по-друге, те, що з такою легкістю забрали в католицької церкви, має бути їй повернуте.

– Я тебе дійсно не розумію. Як я через одруження можу врятувати душу для католицької церкви? Рятувати душі – це справа священників, а не моя.

Старий махнув рукою:

– Якби не було необхідности, я навіть не згадав би про ці вкрай неприємні речі.

Адам здивовано подивився на діда. Тремким і незвичайно м’яким голосом той продовжував:

– Ти знаєш, що я маю онуку – Маргіту. Але відтоді, як її мати прийняла протестантську віру, дівчина вирвана з лона нашої церкви, де вона має перебувати, бо охрещена в католицькій... Якщо ми не врятуємо Маргіту тепер, коли їй не виповнилося ще вісімнадцяти, то її примусять до офіційного переходу, і вона для нас буде втрачена назавжди. До того ж треба пам’ятати, що бідолашна дівчинка змушена при живому батькові жити в будинку свого вітчима.

– То врятуй її! Навіщо я тобі? У твоєї онуки у твоєму будинку стільки ж місця і прав, як у твого онука. Навіщо нас обох позбавляти волі?

– Твоя правда, але хіба мати Маргіти добровільно нам її віддасть? Ми навіть через суд не змусимо, – роздратовано вів далі пан Микола. – Є тільки один шлях: просити для тебе руки Маргіти й пообіцяти залишити вам усе, якщо ви одружитеся.

– Але вона мені двоюрідна сестра! Церква цього не дозволить, – заперечив Адам.

– Це зроблять гроші, а церква зацікавлена, щоб наш намір здійснився. Я хочу, щоб ви – ти і Маргіта – були зі мною до кінця.

– Але ж це можна здійснити і без твоєї умови. Якщо пообіцяєш їй спадщину, то вони тобі її і так віддадуть, і ми зможемо жити з тобою.

– Не кажи так! – розсердився дід. – Сьогодні ви згодні жити в мене, а завтра з’явиться хтось, за кого Маргіта вийде заміж, і ти теж одружишся з кимось. А я? Ні, ні, я не дам розірвати маєток, не дозволю! – скрикнув він, ударивши кулаком по спинці дивана. – Або ви разом усе успадкуєте, або ніхто нічого не одержить!

– То віддай усе їй! – вигукнув Адам. – Видай її заміж, і матимеш зятя. Вони з радістю залишаться в тебе. А я не продаюся. Одна лише думка про таке ярмо мені огидна!

– Овва, он як! Виходить, я тебе купую? – з гіркотою мовив старий. – То така твоя вдячність за все, що я для тебе зробив? Так ти мені хочеш відплатити? Хоча, чого тут дивуватися? Якщо власні діти отруїли мені все моє життя, чому б і онуку не забити ще одного цвяха в мою труну? Отже, ти відмовляєшся виконати моє єдине прохання? Добре, сину мій...

Пан Микола підвівся і попрямував до виходу. Він уже був готовий прочинити двері, коли молода сильна рука оповила його плечі. Адам кілька миттєвостей дивився на старого, а потім промовив:

– Не сердься, дідусю! Проси що завгодно, я життя для тебе не пошкодую, але тільки не це!

– Я вже нічого не прошу, – одказав дід, відсторонюючи онука. – Але заради людини, за яку життя готовий віддати, можна чимось і пожертвувати. Облиш, сину мій! Забудь, що твій нерозумний дід після стількох розчарувань у житті на старості років захотів трохи щастя. Це була лише примара. Роками я її пестив, а вона розсіялася, наче вранішній туман.

– Дідусю, не говори так, не муч мене! – Адам руками стиснув свою голову. – Ти ж не знаєш причини, через яку я женитися не хочу й не можу. Я не хотів про це говорити, але тепер доведеться, щоб ти мене зрозумів. Зроби ласку, присядь і послухай!

Старий поспішно сів у найближче крісло і з виразом страху на обличчі уп’явся в бліде лице онука.

– Невже хочеш сказати, що вже маєш дружину?! – застогнав він.

– Як ти міг таке подумати! Хіба я ошуканець чи лицемір? Запевняю тебе, у мене й часу не було для таких справ.

Адам гордо випростався, відкинувши пасмо волосся з чола.

– Я знаю, дідусю, чим зобов’язаний тобі за твою любов і турботу. Коли ти сказав, що я маю провести з тобою останні роки твого життя, я вирішив відмовитися від свого таємного бажання. Я мав намір вирушити з професором Ґеринґером в археологічну експедицію. Але я не зрікся свого плану назавжди, бо це означало б відступ від обраного шляху. Якщо ж тепер ти будеш наполягати, щоб я одружився, то зруйнуєш усі мої мрії здійснити задумане. Оскільки ж я твій боржник, то корюся твоїй волі.

У кімнаті запала тиша. Точилася боротьба двох сердець. Яке з них переможе? Раптом старий підвів схилену на руки голову, очі його зблиснули твердим рішенням.

– Я дякую тобі, Адаме. Твої слова – нагорода для мене. Я правильно тебе виховав. Однак – жертва за жертву. Ти здійсниш моє бажання й одружишся з Маргітою Коримською. Натомість я допоможу тобі здійснити твої мрії. Маргіта залишиться в мене... А ти після весілля відразу вирушиш у подорож. На людські пересуди не зважатимемо. Хочу, щоб подорож твоя відбулася, допоки я живий.

– Дідусю!..

Від щастя Адам не міг вимовити ні слова.

Розділ другий

Коли Адам Орловський верхи їхав засніженою стежкою, що ледь мріла у вечірній імлі, пан Микола, дописавши листа онучці, ще довго ходив почивальнею, занурений у роздуми: «Авжеж, заміж тебе треба видати, бо і ти могла б вчинити так, як він... Хлопчику мій нерозумний, ти гадаєш, ніби жертвуєш собою? Ну-ну, подивимося. Хто знає, скільки я ще проживу. Тебе туга здолає, і ти втечеш, а я зостануся один. Тож краще я тебе відпущу сам, тільки зі зв’язаними крилами, щоб ти повернувся... Ох, чому на цьому світі щастя таке коротке?! Навіщо я, власне, жив? І що зміниться, коли помру? Хоч би знати, де він?! Дурниці! Нічого не хочу знати! У мене немає нікого, окрім тебе, Адаме, і тебе, Маргіто. І ви маєте бути щасливі!»

Цієї миті із сусідньої кімнати почулися кроки. Пан Микола вийшов.

– Це ви, лікарю Раушере? – здивувався він, вітаючи гостя, який не так давно залишив гостинний будинок в Орлові. – Чому ви повернулися? Невже щось трапилося?

– Маю новину, що стосується вашої милости, несподівану й сумну.

– Мене? Сідайте, пане лікарю, і розповідайте.

– Миколка Коримський, ваш онук, кілька годин тому отруївся.

– Хто? – старий був приголомшений, однак зберіг витримку.

– Молодий Коримський. Десь тиждень тому він приїхав додому погостити в батька, а потім хотів вирушити в подорож, щоб поповнити свої знання з хімії. Коли я приїхав від вас додому, на мене вже чекали сани... Тепер, повертаючись додому, я заїхав до вас, щоб повідомити про нещодавні події. Бідолашний Миколка ще живий: удалося одразу дати протиотруту. Але юнак дуже страждає, і пан Коримський у розпачі.

– А що мені до того, пане лікарю? – сухо запитав Орловський.

– Ваша милосте!.. – медик докірливо глянув у холодне обличчя старого. – Адже Миколка – ваш онук, він ні в чому не винен.

– То що, мені йти рятувати самогубця?

– Хто вам сказав, що він самогубець, пане Орловський? Коримські разом працювали в лабораторії, де було надто задушливо. Миколка ще з дороги почувався зле й раптом зомлів. Збентежений Коримський подав йому замість лимонаду сильну отруту, що, на біду, була поруч у такій самій склянці. Молодий Коримський уже трохи ковтнув, коли помітили помилку, але було пізно. Бідолашний аптекар!

– Виходить, Манфред сам його отруїв! – вигукнув старий, тремтячи від хвилювання. – Це неможливо!

– Тепер, думаю, ви розумієте, чому я прийшов сюди. Хто подбає про нещасного Коримського, як не ви? Якщо ви цього не зробите, він може втратити розум, бо й так уже близький до цього.

– Ви прийшли пішки, лікарю?

– Приїхав на санях.

– То зачекайте трохи!

– Я знав, – промурмотів медик, – він занадто шляхетний, щоб у такому нещасті не простити своєму кривдникові.

За кілька хвилин сани везли обох панів засніженими вулицями невеличкого містечка, аж поки не зупинилися перед аптекою «Золота лілія».

Лікар ледве встигав по сходах за своїм супутником. Але нагорі старий зупинився. Спогади огорнули його... Двадцять чотири роки тому він біг цими сходами, радісний і щасливий, охоплений бажанням побачити свого першого онука – дитя любої доньки. Там, за цими дверима, щасливий молодий батько передав йому на руки свого первістка. І майже шістнадцять років минуло відтоді, як він востаннє бачив онука й говорив з його батьком. А тепер він прийшов, щоб побачити їхні страждання...

Лікареві здалося, що старий хоче повернутися. Раптом двері розчинилися, і вони побачили юнака, що виглядом своїм уособлював силу й молодість. Глибокий смуток закарбувався на його обличчі.

– Ви повернулися, колего? – зрадів лікар Раушер. – Хто б учора міг уявити, коли ви прощалися зі своїм другом, що станеться з ним сьогодні?

– Якби я це знав, то ніколи б його не залишив, – зітхнув молодий лікар, уклонившись гостям.

– Ваша милосте, дозвольте відрекомендувати, – промовив пан Раушер. – Пан лікар Аврелій Лермонтов – друг Миколки... Пан Орловський.

Чоловіки допитливо подивилися один на одного.

– Як почувається мій онук? – запитав старий пан непевним голосом, простягаючи молодику руку.

– Він непритомний.

Мовчки вони ввійшли до покою й зупинилися біля постелі. Дід схилився над онуком, якого не бачив шістнадцять років, вдивляючись у його бліде, з тонкими рисами й напівзаплющеними очима обличчя. Високе чоло хворого обрамляло вологе золотаве волосся.

Старий узяв голову юнака у свої руки і, важко зітхаючи, зі сльозами на очах, поцілував його в чоло й вуста.

– Миколко, мій Миколко!

Старий лікар відвернувся, намагаючись приховати сльози, а молодий схилив голову.

– Та він мертвий! – викрикнув чоловік, потім випростався й розгублено подивився навколо. Тільки тепер він побачив високу постать, що стояла біля стіни. На обличчі майнула тінь короткої боротьби. Мить, і сталося те, що іще вчора було неможливе: обидва чоловіки, які, здавалося, назавжди стали чужими, кинулися один одному в обійми.

– Кріпися, Манфреде, ти невинний, – вимовив старий. – Це нещастя і великий біль, але ти не винний.

– Так, пане Коримський, – підтримав його молодий лікар, – пан Орловський каже правду.

Цієї миті аптекар звів очі й розгублено, немов прокинувшись, глянув на пана Миколу.

– Батьку! Ти тут? Ти бачиш, що зі мною сталося? – застогнав чоловік. – Це неможливо!

– Нехай утішить тебе Бог, Манфреде!

– Мій син гине, і я – винуватець у його смерті!

Розділ третій

У відомому пансіоні в А. було весело. Вихованки святкували іменини директорки. У напівтемному салоні, осторонь від радісної молоді, заглибившись у роздуми, сиділа дівчина у блакитній сукні. Вона була струнка і дуже вродлива. Але напрочуд гарними були чорні очі з довгими віями. Дівчина задумливо дивилася на мерехтливий вогонь у каміні. Міцно стиснуті вуста свідчили про самостійність і вольовий характер.

Про що думала вона, тоді як її ровесниці раділи іграм і танцям?

Перед дівчиною подумки пробігало все її недовге життя. Адже тепер доведеться думати про своє майбутнє. Вона пригадала перші роки дитинства, коли так палко любила матір і доброго батька, який зі своїх подорожей завжди привозив солодощі, іграшки й чудові платтячка! Він давав їй повну свободу дій і ніколи не суперечив. Він навіть домігся для неї дозволу від матері на те, щоб вона мала змогу хоч пів дня гостювати в подруг, коли він бував удома.

Покоївки щоразу забирали маленьку дівчинку, тільки-но господар, повернувшись із чергової мандрівки, осипав її подарунками. Пізніше вона вже сама йшла, щоб не заважати батькам.

Так минуло перших сім років. Одного разу між дівчинкою та покоївкою виникла сварка. Дівчинка примхлииво тупнула ніжкою і пригрозила поскаржитися батькові.

– Батькові? – засміялася покоївка. – Довго б вам довелося йти, щоб потрапити до нього!

Широко розкривши очі, дівчинка палко захищала свої права, але покоївка все пояснила:

– Пан інженер не ваш батько, Маргіто. Ваше прізвище не Райнер, як у вашої матінки, а Коримська. Коли підете до школи, то побачите, як вас запишуть.

Але Маргіта не хотіла чекати. Вона вибігла в коридор і тут-таки, на сходах, зіткнулася з батьком.

– Олена сказала, – гірко поскаржилася вона замість вітання, – що ти не мій батько, що в мене інший батько, який далеко звідси, і що моє прізвище Коримська. То скажи їй, що це неправда, я твоя донька...

І донині вона не забула виразу його обличчя тієї миті: він нібито полегшено зітхнув, водночас щиро пожалівши її.

– Олена нерозумна, якщо розповідає тобі такі речі, – відповів він привітно, ніжно прибравши з її чола пасмо. – Але, – додав він так, начебто розмовляв з дорослою, – вона правду каже: я твій вітчим. Та маю надію, що ми були й залишимося добрими друзями... А тепер ходи до своєї кімнати, там на тебе чекає книжка з чудовими малюнками. Але мамі не треба знати, про що ми з тобою зараз розмовляли, вона дуже засмутиться.

Після цієї розмови Маргіта до матері піти не могла й залишилася наодинці зі своїми думками. Незабаром вона почала вважати, що є для вітчима лише тягарем. Адже він не любив її так, як любив би рідний батько. І хоча розуміла, що має бути вдячною цьому шляхетному чоловіку, що так турбувався про її виховання, але любов до нього в осиротілому серденьку згасла, і вже ніщо не могло її більше запалити.

Тільки тепер маленька Маргіта побачила те, що раніш вона могла лише відчувати: її мати ніколи не була веселою – ані в присутності батька, ані в товаристві, і навіть тоді, коли вони залишалися вдвох. Чого б це? Маргіта почала спостерігати за матір’ю, за кожним її кроком, поки одного разу не застала її, коли та гірко плакала над якоюсь світлиною. Небачена річ – вона цілувала це фото! Серце дівчинки краялося, вона міцно обняла матір і слізно промовила:

– Мамо, не плач!

Мати, злякавшись, відсторонила її.

– Чого ти хочеш, Маргіто? Іди спати! – суворо наказала вона.

Але завжди слухняна дівчинка цього разу повелася інакше.

– Я піду, мамо, але спочатку покажи мені цю гарну світлину та скажи, хто це і чому ти так ридаєш.

– Хто це? – у сльозах перепитала мати. – Це мій синочок, моє дороге золоте дитя, мій недосяжний скарб. Він залишився в нього, а ти – в мене. Чому, чому ти не схожа на нього? Чому на твоєму обличчі цей нестерпний...

Жінка замовкла. Її зупинив нажаханий погляд доньки, яка раптом усвідомила: вона мене не любить! Я їй не потрібна! Мати пригорнула її до себе й поцілувала. Але тієї миті вже ніщо не могло втішити маленьке нещасне серденько.

Тоді Маргіті було десять років. Вона вирішила, що рідний її братик лежить у могилі.

– Чому помер він?! Чому не я? – скрикнула вона, коли лишилася на самоті. – Мама любила його, а мене не любить, бо я не схожа на нього!

На тринадцятому році життя Маргіта довідалася, що її брат живе в їхнього спільного рідного батька. Але через розлучення матері з батьком між нею, братом і батьком – найближчими для неї людьми – лежить глибочезна прірва.

Із цим прихованим болем у серці вона чотири роки тому прийшла в пансіон.

Спершу дівчина наполегливо шукала лише забуття від свого дитячого горя. Однак незабаром Маргіта відчула радість навчання. У ній дедалі більше зростало бажання набути якоїсь професії, щоб у майбутньому власноруч забезпечувати собі існування. Дівчина твердо вирішила не повертатися в будинок вітчима, де почувалася нікому не потрібною. Маргіта мріяла, як одного разу вона повернеться до рідного батька і брата, що там знайде любов, якої так прагне.

Про все це дівчина міркувала й тепер, але думки її знову й знову поверталися до листа, який вона одержала кілька тижнів тому. Виявилося, що є на землі хтось, про кого вона ніколи не думала, але цей «хтось» визнавав її своєю онучкою. Це батько її матері, дідусь Орловський. Вона напам’ять вивчила дорогі слова, які говорили, що він тужить за нею і бажає, щоб вона приїхала до нього скрасити останні роки його життя. Маргіта радо відгукнулася на пропозицію діда.

З нетерпінням дівчина чекала відповіді на свого листа. Учора, нарешті, вона надійшла! Дідусь зрозумів, чому після пансіону вона не хотіла повертатися до вітчима, і схвалив її рішення. А найголовніше – хоче допомогти їй остаточно звільнитися від будь-яких зобов’язань щодо вітчима. Він писав, що має тільки онука й онучку і що хотів би бачити їх обох щасливими під своїм дахом. Він вважає за необхідне, щоб вони побралися. Тоді він зможе довірити їм усе, що накопичив за своє життя. «Адам надто любить мене, щоб відмовити в цьому проханні, і я сподіваюся, миле моє дитя, що і ти його сповниш, і таким чином звільнишся від свого негідного залежного становища», – писав пан
Орловський.

Так закінчувався лист, до якого додавалася світлина гарного парубка. Від першого погляду на фотографію самотнє серце юної Маргіти радісно тьохнуло. Сама думка про те, що зображений на фото молодик стане їй за чоловіка, здавалася дівчині прекрасним сном.

І все-таки вона не спромоглася одразу відповісти. Доглядати дідуся – до цього вона готова. А як погодитися на шлюб, якщо лист написаний не самим Адамом Орловським? І ні з ким порадитися. Інша дівчина написала б своїй матері, а Маргіта не мала такої можливости.

«Якщо ти погодишся, із твоєю матір’ю я сам домовлюся», – писав дідусь. За це вона була йому вдячна. У неї не вистачило б сміливости говорити про дідуся, з яким мама багато років тому обірвала всі стосунки через своє друге заміжжя.

Раптом вона почула кроки, і перед нею з’явилася одна з молодших вихованок, яка з веселим вигуком: «Маргіто, це вам!» – подала листа і пострибала далі, пританцьовуючи в такт музиці. Маргіта довго роздивлялася конверт. Це послання було написано чоловічим почерком, але не рукою діда. Тремтячими пальцями вона розкрила конверт і відразу глянула в кінець листа, побачивши підпис: Адам Орловський.

Але що він написав?! Прочитавши листа, Маргіта зблідла, руки безсило впали на коліна. Дівчина сиділа перед каміном, як квітка, якої торкнувся іній, а полум’я освітлювало твердою рукою написані рядки:

Вельмишановна панно!

Оскільки я не в змозі відмовити дідусеві, який через відомі Вам обставини бажає нашого шлюбу, я прошу Вашої руки, якщо вона ще вільна, як і моя. Оскільки це вельми серйозний крок, а в нашій родині достатньо причин остерігатися помилок, я вважаю своїм обов’язком, високоповажна панно, повідомити Вам, що від Вас любови, якої і Ви не можете – я певен – мати до мене, не вимагаю та зі свого боку не обіцяю. Однак я вимагаю вірности, і про жодне розлучення в майбутньому й мови бути не може.

Усе це робиться головним чином заради нашого дідуся, якого ми повинні доглядати. Але справа ця стосується і Вас: ця дідусева витівка дасть Вам можливість залишити будинок інженера Райнера... Ще я маю Вас попередити, що відразу після весілля вирушу в експедицію, яку вже давно планую. За час моєї відсутности Ви звикнете до нових обставин, щодо всього іншого – будемо покладатися на долю. Сподіваюся, що Ви, як і я, підкоритеся бажанню нашого діда, у добрих намірах якого ми можемо не сумніватися.

Залишаюся з повагою відданий Вам

Адам Орловський

Якби пан Микола Орловський знав, як його онук владнав це вельми делікатне питання, то був би неймовірно втішений!

За годину Маргіта повернулася до зали. Вона була вже зовсім іншою людиною. Так, пан Микола може бути задоволений: він з’єднає під дахом свого будинку онуків і буде бачити їх біля себе. Так, вона здійснить його бажання, але ж якою ціною!

Розділ четвертий

Від станції в містечко Подград ішов молодий чоловік із невеличкою валізою в руці. Різкий вітер шпурляв колючий сніг у бліде обличчя. Пальто на незнайомцю було тонким і зовсім не захищало від зимового холоду, та й руки його були без рукавичок, але він, здавалося, не звертав на це жодної уваги. Не бачив він і зацікавлених поглядів жінок, що, борючись із вітром, намагалися йти з ним поряд. Від станції до містечка було неблизько, і мандрівники взимку часто сильно мерзли, повертаючись додому.

Молодик зупинився, поставив на сніг валізку і почав дмухати на руки; знявши свою просту шапку, він спробував розправити своє скуйовджене волосся. Його погляд зупинився на руїнах фортеці. Тієї миті передзвін вечірніх дзвонів урочисто й сумно пролунав по долині, начебто хотів повідати про велику любов і ще більшу жертву. Незнайомець заплющив очі. Тінь смутку пробігла його обличчям... Та за хвилину мандрівник уже з виразом твердої рішучости продовжував свій нелегкий шлях.

Раптом перед собою на засніженому горбку він побачив маленького сільського хлопчика. Той сидів, схиливши голову на свій вузлик. Видно, що він замерзає.

– Що ти тут робиш? – схилився до нього подорожній.

Хлопчик розплющив очі.

– Я відпочиваю, я втомився.

– Тобі не можна тут залишатися – ти замерзнеш! Підводься, ходи зі мною!

Хлопчик слухняно підвівся, але був немов уві сні. Неслухняні ноги підкошувалися, і, якби сильна рука не підтримала, він знову опустився б на сніг. Молодик озирнувся: навколо ні душі, що могла б допомогти. Тоді він швидко прив’язав клунок хлопчика до валізи, закинув цю ношу на плечі, узяв заплакану дитину на руки і, згинаючись під своєю ношею, попрямував до міста. Бліді щоки подорожнього почервоніли, від напруги він часто дихав, але в його очах світилося щастя.

Нарешті молодик дістався окраїни містечка й постукав у перші двері. Господиня пообіцяла подбати про хлопчика. Не встиг малий подякувати своєму рятівникові, як подорожній уже знову крокував вулицею назустріч віхолі.

Незнайомець здолав деяку відстань, коли почув за своєю спиною веселий передзвін й обернувся. Повз нього промчалися гарні сани із парою гарячих коней у запряжці. У санях поруч із літнім паном сиділа панна, дбайливо вкрита теплою ковдрою. Вуаль її білої шапочки була піднята, і молодик устиг помітити блискучі, як чорні самоцвіти, очі на квітучому обличчі.

Панночка теж встигла роздивитися самотнього мандрівника, його бідний одяг і бліде обличчя, і в її очах промайнуло співчуття.

Сани зникли. Молодик прискорив крок і зупинився лише біля дверей аптеки «Золота лілія». Двері відчинила літня, просто вдягнена жінка з розпашілим обличчям. Коли ж запитав, чи може поговорити з паном Коримським, вона заперечно похитала головою. А коли молодик назвав своє ім’я, обличчя її освітилося радістю.

– Ой, пан – наш новий провізор? Нарешті ви приїхали! Однак ви зовсім змерзли! Я негайно накажу розтопити камін у вашій кімнаті, а поки ходімо до мене. Певно, ви зголодніли. Ми вже повечеряли, тому, перепрошую, нагодую тим, що знайдеться...

Не чекаючи відповіді, жінка прочинила двері до не дуже великої, але добре натопленої кімнати, і незабаром принесла вечерю, яку не можна було назвати «що знайдеться». Вона запросила гостя до столу.

– Панові Коримському я про вас уже доповіла. Відразу після вечері ви можете піти до нього, – повідомила говірка жінка, наливаючи в чашку гарячого чаю. – Він чекав на вас іще від учора.

– Дуже шкодую, що я раніше не міг прибути, – підводячись, відповів молодик. – Аптека сьогодні, напевно, уже зачинена?

– Ох, вона вже тиждень як зачинена, відтоді як сталося те велике нещастя. Але ви ж нічого про це не знаєте?!

– Ні, знаю.

Вони вийшли з кімнати.

– Знаєте? То краще. Пан наш відтоді не може й не хоче більше робити ліки, та й не дивно, еге ж? А учні його продають тільки дріб’язок, рецепти не приймають. Нам дуже незручно перед людьми, та й перед лікарями теж.

– А як молодий пан Коримський? – запитав він, у голосі лунали нотки щирого жалю.

– Від учорашнього дня, слава Богу, набагато краще. Лікар Лермонтов запевняє, що смертельна небезпека минула. Дав би милосердний Господь, щоб лікар не помилився!

– Він лікар цього містечка?

– Ой, ні. Наш лікар – пан Раушер – уже літній чоловік. Лікар Лермонтов – друг нашого Миколки. Не дивуйтеся, що я його так називаю. Адже я змалечку Миколку доглядала, ще коли він втратив матір, і виховувала, а тепер-от бачу його страждання.

Жінка тихенько заплакала.

– Він усе ще сильно страждає? – співчутливо запитав молодик.

– Цього ми не знаємо. Він тепер уже при свідомості, та як насправді почувається, не каже, щоб не засмучувався батько. От і ваша кімната, пане провізоре.

– Дякую вам. Кімната пана Коримського на другому поверсі, чи не так?

– Авжеж, другі двері праворуч від сходів.

Молодик увійшов до своєї кімнати. Відкривши валізу, провізор вийняв з неї одяг і розклав його на постелі. Раптом він схилив коліна, закрив обличчя руками і залишався так деякий час. Коли підвівся, на його обличчі проступали сліди від сліз, але його очі світилися. Він піднявся сходами, нікого не зустрівши; великий будинок здавався порожнім. Але щойно чоловік торкнувся клямки дверей, вони прочинилися, й зі схиленою головою вийшов сам господар будинку. Обличчя його було скорботним.

– Я Мирослав Урзин, – представився молодий провізор.

– Вельми радий! – Коримський подав йому руку. – Увійдіть.

Господар пропустив гостя вперед і сам увійшов слідом у гарно обставлену, освітлену великою люстрою кімнату. Вони посідали в крісла.

– Читаючи ваші рекомендації, я уявляв вас трохи старшим, – промовив аптекар привітно, але із сумнівом у голосі. – Чи зможете ви керувати всією аптекою?

– Там, де я працював раніше, через хворобу власника мені довірили самостійне керування, – стримано відповів Урзин.

– То краще для мене і для вас. Умовами оплати ви задоволені?

– Цілком, пане Коримський!

– Тоді не буду вас затримувати. Ви, певно, утомилися з дороги, то йдіть відпочивайте. Сподіваюся, що про вас подбали. Якщо ні – звертайтеся до пані Прибовської, моєї економки.

Коримський підвівся, за ним і новий провізор.

– Чи дозволите, пане Коримський, ще сьогодні оглянути аптеку, щоб завтра зрання розпочати роботу? Я не втомлений.

– Я попрошу лікаря Лермонтова, він вам усе покаже і розповість, – аптекар Коримський провів рукою по чолу. – Я покладаюся на вас, сподіваюся, що не помилюся. Добраніч!

Коримський поспішив піти, але на порозі раптом озирнувся. Йому здалося, начебто новий провізор хотів дещо сказати. Їхні очі зустрілися.

– Щось іще, пане Урзине? – запитав Коримський.

На обличчі Мирослава відбилося збентеження. Почервонівши, він промовив:

– Хотів попросити дозволити мені сьогодні вночі змінити вас біля постелі молодого пана Коримського. Я детально дотримаюся всіх лікарських приписів.

– Змінити мене біля постелі сина? Але чому?

Суворе обличчя аптекаря пом’якшало.

– Бачу, пане Коримський, що вам необхідно відпочити.

– А вам після дороги?

– Я молодий.

– Так, звичайно. Але ви тут іще нічого не знаєте. Ви мені дуже допоможете, якщо заберете з моїх плечей тягар аптеки. Краще виконуйте свої обов’язки.

Ледь помітний уклін, і Мирослав лишився на самоті. Незабаром на порозі з’явився лікар. Зчудований шляхетним видом молодика, Лермонтов одразу повів жваву розмову.

– Перепрошую, пане Урзине, що змусив вас чекати. Але наш пацієнт тільки-но прокинувся, і тому я не міг відійти. Вибачте, я не назвався: Аврелій Лермонтов.

Розмовляючи, молоді чоловіки разом зійшли вниз.

– Якби ви сьогодні не приїхали, – сказав лікар, відчиняючи аптеку, – завтра тут довелося б працювати мені. Отож, я вам одразу покажу всі наші скарби.

– Дякую. На жаль, я не зміг приїхати раніше: мій господар помер, і довелося передавати аптеку його спадкоємцеві.

– А ви не могли її прийняти?

Урзин усміхнувся.

– Я, напевно, цього ніколи не зможу...

Молодий лікар зніяковів.

– Перепрошую за це нетактовне запитання, – мовив він і почав показувати аптеку. Видно, що він чудово орієнтується серед книжок, у хімічній лабораторії, у всьому будинку. – Отже, основне я вам показав.

– Дякую вам, пане лікарю, і сподіваюся повернути аптеку панові Коримському в такому ж бездоганному порядку, у якому прийняв.

– Ох, пане Урзине, Коримський навряд чи колись зазирне в лабораторію! Спробуйте завоювати його прихильність і довіру, тоді ваше майбутнє забезпечено. Сьогодні ви провізор, потім станете компаньйоном, а там, дивись, і власником. Вибачте, але я змушений вас покинути: Миколка відпустив мене ненадовго. Не дивуйтеся, що називаю його таким іменем, воно саме для нього. До побачення, до завтра!

Було вже досить пізно, коли двері за лікарем зачинилися, і новий провізор уперше ліг спати в будинку аптеки «Золота лілія», де на нього могло очікувати чудове майбутнє.

Розділ п’ятий

– Батьку, чому Аврелія так довго немає? – запитав слабкий голос з ліжка, біля якого, підперши голову руками, сидів Коримський.

– Він незабаром повернеться, Миколко. Щойно прибув наш новий провізор. Аврелій показує йому аптеку.

– Он як? Провізор? Це добре! – Обличчя хворого пожвавішало. – Тепер ти зможеш відпочити, – сказав хлопець, пестячи руку батька.

Пан Коримський мовчав, не наважуючись сказати синові хоч щось.

– Забудь усю цю неприємність, що я тобі заподіяв. І досі не можу втямити, як це сталося.

– Ти не розумієш? – Коримський тяжко зітхнув.

Юнак, дивлячись на батька, промовив тремким голосом:

– Не будемо про це. Не думай... не треба... Ні, ти невинний! Усе то через мою необережність. Якби я сказав тобі, що налив отруту в таку саму склянку, у якій був і лимонад! Ти взагалі не хотів готувати цю суміш, а я наполіг! Моя це провина, моя! Та я одужаю. Аврелій сказав, що він буде зі мною, допоки я знову не зможу ходити. От побачиш, мені стане краще після першої ж прогулянки! А потім полишу всі свої плани на майбутнє і прийму аптеку, щоб, нарешті, зняти з тебе обов’язок, який завжди тебе гнітив. Я залишуся з тобою і буду аптекарем, як і мої предки.

– Ніколи!

– Що ти сказав?

– Нічого, Миколко. Усе буде так, як ти хочеш, – заспокоював його батько. – Дивись-но, он уже йде пан Лермонтов!

– Я до ваших послуг, пане Коримський. Цей новий провізор – чудова знахідка.

– Ви так вважаєте?

– Авжеж. Він має досвід і добру вдачу, а це завжди чудова запорука. Микольцю, як ти почуваєшся? Ти не так лежиш, друже! – Лікар нахилився до хворого.

– Я лежу добре, Аврелію. А провізор молодий?

– Десь мого віку.

– Шкода, що ти не привів його із собою!

– Ти хочеш його побачити?

– Добре б, але вже пізно. Нехай відпочине з дороги. Завтра.

– Так, звісно, завтра він відрекомендується. Тобі, друже мій, теж час спати, не можна порушувати режиму.

– Батьку, прошу тебе, іди й ти спати, бо такий блідий, – стурбовано сказав хворий. – Аврелію, будь ласка!

– Пане Коримський, це прохання для мене наказ. І з огляду на це найвище веління я, як головний у цій кімнаті, висилаю вас звідси до завтрашнього дня і накладаю на вас кару за проведені тут ночі – постільний арешт на одну ніч!

Бліді губи хворого розтяглися в усмішці. У запалих очах на мить спалахнув вогник. Він обома руками обхопив шию батька, коли той схилився над ним.

– Я корюся найвищому наказу, сподіваючись, що й ти будеш спати, – тихо вимовив батько, поцілувавши сина.

– Я буду спати.

Коли лікар, випровадивши хазяїна будинку, повернувся до свого друга, той лежав із заплющеними очима. Але одразу запитав:

– Це ти, Аврелію? Один?

– Так, друже!

– Ох, я знову так дивно почуваюся. Аж плакати хочеться.

– Плакати? У тебе щось болить?

– Ні, але чогось-таки нема. У душі моїй так порожньо й темно.

– Це через хворобу, – заспокоїв лікар. – Вона не дає піднестися твоєму духові, гнітить його. Щойно ми вийдемо із цих чотирьох стін, усе знову буде добре. Повір мені.

– Ні, Аврелію. Які ж плани ми мали на майбутнє! Я скільки всього хотів досягти в галузі хімії, так прагнув прославити цю науку! І от – лише єдина помилка, невеличкий крок і – жах... Якби я вмер тоді, моя горда обдарована душа розпалася б на порох разом із тілом. Вона перетворилася б на ніщо, якби не було вічности. А якщо є вічність, що тоді чекає за межами цього життя того, хто про це навіть не думав?

У кімнаті стало тихо.

– На ці запитання, Микольцю, я не можу дати тобі відповіді, – сумно відповів Аврелій. – Були часи, коли для мене тут усе було зрозуміло, а зараз – не знаю. Не варто сьогодні про це думати. Ти ще надто слабкий для таких міркувань. Коли одужаєш, ми разом шукатимемо істину.

– Правда? Я радий! Скажи мені лише одне: чи віриш ти у вічність?

– Так, вірю, Микольцю, бо моя мати вірила і жила заради неї. І така сильна віра, яку вона мала на порозі смерти, не може бути даремною.

– Бачиш, от і я вірю, вірю і не можу позбутися страху від упевнености, що якби я вмер, вічність для мене стала б жахіттям...

– Не кажи так! – перервав його лікар, підводячись зі стільця. – І щоб ти більше не занурювався в похмурі думки, я тобі краще розповім новину: пан Микола Орловський узяв до себе свою онуку, і сьогодні вона прибула до Орлова. Так, принаймні, повідомив мені Раушер. Завтра ввечері в Орлові відбудеться весілля. Адам Орловський одружується зі своєю кузиною.

– Он як? – Щоки хворого почервоніли від хвилювання. – Але ж Адама немає вдома!

– Він повернувся. Зараз його теж немає, він тільки на весілля приїде. Після одруження молоді оселяться в іншому маєтку, у Гірці, що пан Микола віддає своїй онучці як весільний дарунок. З Гірки Адам вирушить в експедицію.

– А Маргіта? – хворий піднявся на постелі, уп’явшись очима у свого друга.

– Маргіта Орловська стане господинею і доглядатиме діда.

– Вона залишиться тут? А мій батько?!

– Микольцю!

«Ой, що це я роблю? Кому все це розповідаю?! – подумки вигукнув Аврелій, схопившись за голову. – Адже вона його сестра!»

Лікар поспішно став приводити до тями свого непритомного юного друга. Невдовзі хворий розплющив очі, але розмови на тому скінчилися. Хворий утомився, слабість хилила його до сну.

Уві сні він повторював: «Вона прийде, наша Маргіта, вона прийде, але не до нас...»

Розділ шостий

Яскраво освітленою залою походжав пан Микола Орловський, заклавши руки за спину і поглядаючи на двері, начебто нетерпляче на когось чекав.

Нарешті відхилилася завіса, і перед паном Орловським в яскравому сяйві постала струнка миловидна дівчина. Шляхтич із захопленням споглядав це витончене, але водночас надзвичайно серйозне обличчя.

– Вибач, дідусю, що змусила тебе так довго чекати: була на кухні, там просили моєї ради в одній справі.

– Маргіто, що я чую? Ти перебрала до рук берло влади, ледь переступивши поріг цього дому? – з усмішкою промовив чоловік. – Не встигла приїхати, а вони вже просять твоєї поради?

Щасливий Орловський простягнув руки онуці й пригорнув її до себе.

– Це дуже просто, – відповіла вона, цілуючи його. – Я побачила, як кухарка і ключниця про щось дуже серйозно сперечалися, запитала про причину й пішла з ними. Ти ж мене сам запросив сюди, дідусю, а я приїхала не байдики бити.

– Звичайно, звичайно, однак у приготуванні до власного весілля тобі не варто брати участь, це наша справа.

На якусь мить тінь промайнула на її обличчі.

– Не забувай, дідусю, що наше весілля не головна, хоча й необхідна справа, яка дозволить мені залишитися біля тебе.

Пан Микола лячно подивився на свою онуку.

– Хіба для тебе головне – бути зі мною? – запитав він.

Вона своїми великими очима глянула на нього і спокійно відказала:

– Авжеж, ти перша і єдина людина, яка любить мене і кому я потрібна, тому хочу жити для тебе.

– А що Адам?

– Адам? Знаючи, що я в тебе, він спокійно може подорожувати. Він, певно, буде дуже задоволений.

На серце пана Миколи ліг тягар: не таким він уявляв собі цей союз. Однак він утішився думкою: «Та вона його просто не знає, тому так і говорить! Головне, що вони погодилися, а там усе буде гаразд». І коли онука так спокійно стала розпитувати про запрошених гостей і розглядати своє придане, вінчальну сукню, вельон і вінок, пан Орловський остаточно заспокоївся.

Наступного дня старий прямо-таки розцвів, коли побачив, як вона порядкує хатніми справами. Дзвінкий голос молодої хазяйки оживив увесь будинок.

В Орлові й не помітили, як пролетів день підготовки до цього дивного, як шепотіли слуги, весілля. Під вечір приїхав пан Адам із трьома друзями, а слідом за ним почали з’їжджатися гості.

Вінчання призначено на шосту годину в Подграді, потім в Орлові мав відбутися весільний бенкет, уранці – святковий сніданок, після чого молодята вирушали в Гірку. Таким був план пана Орловського.

За пів години після прибуття в Орлів пан Адам, уже одягнений у весільний костюм, ошатний, як і належить нареченому, вийшов на балкон, щоб трохи заспокоїтися. Молодик був схвильований, хоча й намагався упевнити себе, що цей крок, до якого його змусив дід, особисто для нього не має жодного значення. Однак грати роль нареченого було огидно. Він сердився на себе, що на догоду дідові вирішив зв’язатися із зовсім юною дівчиною, якій сьогодні дасть обітницю вірности і яка все життя буде для нього тягарем, не кажучи вже про те, що й вона матиме на нього права. Адам радів, що не бачив її дотепер, але вже хотілося нарешті довідатися, наскільки вродливою є нав’язана йому наречена. Балкон висвітлювався двома рожевими світильниками. Навколо все так гарно! Уся околиця, засипана снігом, була під владою загадкової тиші, наче зачарована. Однак пан Адам не зауважував цього, його роздратування дедалі зростало. Якби це не було пов’язано з його власною честю і честю діда, то він ніколи не вчинив би цього кроку. Певна річ, він завтра ж вирушить у подорож, про яку так багато років мріяв, але не вільною молодою людиною, а чоловіком, якого світ примушував хоча б у листах піклуватися про дружину. І, крім того, він зобов’язаний повернутися до неї!

У задумі Адам провів рукою по голові, обернувся й мимоволі відступив, побачивши перед собою дівчину, що стояла, зіпершись на поруччя балкона, у білосніжній сукні, вельоні, увінчаному миртовим вінком. Її чорні очі тужливо дивилися на гори, що проступали на обрії.

Адама охопило дивне почуття. Думки в його голові стали плутатися: «Це – твоя наречена! Невже це вона, Маргіта?» Ні, цього не може бути! Але ж це обличчя пана Коримського! Стан і очі такої любої колись тітки Наталії! Молодий Орловський зачаровано дивився на свою наречену. Раптом вона озирнулася. Її обличчя пахнуло жаром, потім ураз зблідло. Маргіта відступила, і між молодими людьми, хоч їх розділяло всього три кроки, одразу виникла прірва.

– Добрий вечір, Маргіто! Цілую вашу руку, – привітався Адам.

– Добрий вечір, – байдуже пролунало у відповідь.

– Адам Орловський, – відрекомендувався він.

– Упізнаю вас по світлині.

– Он як?

Деякий час вони мовчали. Його здивувала ця холодність. Такою він собі цю дівчинку з пансіонату в А. й уявити не міг. Адам подивився на годинник.

– Напевно, уже час, – сказав він, усе ще дивлячись на годинник, хоча якась поволока застилала йому циферблат.

– Прошу до будинку, дідусь перед вінчанням хоче представити нас товариству.

Адам чемно відчинив перед нею двері. Дівчина підняла свій довгий шлейф і легким кроком пройшла повз нього. До нього долинув аромат резеди й конвалії. І знову його охопило це дивне почуття...

Мовчки вони пройшли коридор аж до зали. Там назустріч їм вийшов Орловський. Адам побачив, як засвітилися очі нареченої і як ніжно вона пригорнулася до діда.

Закінчився офіційний прийом. Настав час вирушати до церкви. Маргіта, біліша за свій вельон, з допомогою нареченого сіла в карету. Не було благословляючої руки над її головою. Вона почувалася сиротою: на всьому білому світі вона не мала нікого, хто міг би відгородити її від цієї страшної обітниці, що зв’яже її на все життя із чужою людиною.

Дорогою до церкви молоді не мовили одне одному ні слова. Від самої церемонії вінчання в Маргіти залишилися лише похмурі спогади. Сором від ролі молодого такої гарної нареченої в Адама вже пропав. Вона навіть уже починала йому подобатися...

Пишний весільний бенкет добігав кінця. Гості почали роз’їжджатися. Усі вони були зачаровані красою нареченої, коли за молодою парою зачинилися двері покоїв Маргіти.

– Нарешті можемо поговорити наодинці, – почав Адам. – Дотепер ми не мали такої можливости. Дідусь хоче, щоб завтра ми відвідали твій маєток Гірку. Не заперечуєш, якщо перейдемо на «ти»?

Маргіта кивнула на знак згоди й уперше подивилася йому в очі.

– Удвох? – запитала вона.

– Так.

– Навіщо, якщо дідусь з нами не поїде? Якщо Гірка мій маєток, я огляну його іншим разом.

Він збентежено подивився на неї.

– Знаєш, – сказав він, – за традицією ми тепер мали б вирушити у весільну подорож... Але це неможливо через мою експедицію. Однак буде пристойніше, якщо я хоча б виїду з Гірки.

– Чому? Весільної подорожі нам не треба, можеш робити що заманеться. Навіщо тобі зважати на думки чужих людей?

– Не заради людей! – заперечив він, провівши рукою по своїй голові. – А хіба ти не образишся, якщо я покину тебе одразу по весіллі?

– Я? – Вона подивилася на нього, і йому здалося, що зараз він потоне в глибині її чорних очей. – Ми виконали бажання дідуся. Мова йде про нього, а не про нас. Тільки він нас об’єднує.

Адам аж підхопився зі стільця, вражений таким різким тоном, і промовив:

– Маргіто, що ти кажеш? Адже ми щойно дали обітницю!

Вона теж випросталася.

– Обітниці вірности я дотримаю. І нічого не прошу навзаєм. Можеш не турбуватися, я тобі не заважатиму. Однак я тебе ненадовго залишу: ми ще маємо поговорити про наші стосунки.

Коли дівчина повернулася, Адам Орловський усе ще стояв на тім самім місці, де вона його покинула, похмурий і замислений. Чого він, власне, хотів? Раніше він боявся кайданів, а тепер, коли вона так спокійно заявила, що все це лише офіційна церемонія, яка їх не зближала і не могла зблизити, то збурився до глибини душі. Виховання він мав досить поверхневе, хоча дід прищепив йому всіма визнані моральні принципи, що, як вважав сам Адам, зберегли його від падіння до цього дня. Однак він був старший за віком і мав на шлюб більш зрілі погляди, аніж Маргіта. Він знав, що такі стосунки між ними не можуть бути тривалими. Її ставлення до цієї ситуації його не дивувало, адже Маргіті не було й вісімнадцяти, і вона не знала життя. Але він був ображений тим, яким способом вона давала зрозуміти, що він їй не потрібний так само, як і вона йому.

Щойно Адам вирішив, що цю справу треба повернути в інше русло, як Маргіта повернулася, уже без вінка й вельону, сіла біля каміна, поклавши свої маленькі, узуті в білі туфлі ніжки на низенький стільчик, і запропонувала йому крісло навпроти.

– Я б хотіла довідатися, у чому можу замінити тебе в дідуся.

– Я тебе не розумію. Я був у нього лише на канікулах і завжди займався наукою. – Адам стояв, притулившись до каміна і схрестивши руки на грудях. – Я чув, що відразу після прибуття ти взяла на себе роль хазяйки Орлова, – додав він, злегка вклонившись.

– Я приїхала, щоб допомогти дідусеві, – заперечила Маргіта. – І зроблю все, щоб він почувався добре. Я житиму для нього.

– Неймовірно, що ти говориш мені це всього за кілька годин після вінчання, – насмішкувато зауважив Адам.

Вона навіть не глянула на нього, обличчя її стало непроникним.

– Дивно? Завдяки твоїй відвертості між нами ще до весілля все було визначено, і ми знали, що ти житимеш для своєї науки, а я – для дідуся. Адже ти сам цього хотів.

– Авжеж, – відповів він, гордо випростуючись. – Я вдячний, що ти даєш мені таку волю, бо припускав, що через шлюбний союз ми зв’яжемо одне одного.

– Не знаю, чим я могла б тебе зв’язати, – відповіла Маргіта серйозно, прибираючи волосся з чола.

При цьому вона була настільки зваблива, що Адам був ладен забути про свою гордість. Однак він відповів:

– Щодо мене, то я про це знаю ще менше...

– От і чудово! Ти вже завтра їдеш разом зі своїми друзями – їм, напевно, уже зараз не вистачає тебе, – а я залишаюся з дідусем, – Маргіта чемно дала йому зрозуміти, що хоче залишитися на самоті.

Адам попрощався і пішов, але не до своїх друзів.

«Дивна вона, – думав молодик у своїй кімнаті. – Може, краще б мені не їхати й не залишати її тут одну? Чи хоча б відкласти подорож, аж поки ми не звикнемо до нових умов? Як шкода, що не можу відмовитися від своїх слів! Що подумають дідусь і професор, якщо я раптом передумаю? Експедиція триватиме не більше двох місяців, і я повернуся. Книжку можна писати й удома. А потім вирушу в тривалішу подорож».

Так міркував собі пан Адам. А Маргіта? Дівчина, стоячи на колінах біля свого крісла, у якому вона щойно сиділа, гірко плакала. Ані єдиним словом він не вибачився за образу, якої завдав у листі. Хіба вони можуть примиритися? Ні, ніколи! Цього він від неї не дочекається! Ніколи вона не пробачить йому образи. А він навіть і не здогадується або ж не хоче знати, як саме образив її. Життя з нею було для нього просто необхідністю, із цим примусом варто просто змиритися. Це вона йому забезпечить. Вони можуть жити поруч, але одне для одного – ніколи!

Розділ сьомий

Ранок. Урочистий сніданок минув. Гості невеликими групами розташувалися в чималій бібліотеці пана Орловського. Неподалік від дверей у їдальню, щось жваво обговорюючи, стояла одна така група.

– Ви знаєте, – сказав пастор Г., огрядний добродій, – аптека знову працює!

– Що ви кажете?! Напевно, молодому Коримському покращало.

– Ось іде наш лікар Раушер... Скажіть, пане лікарю, Миколці Коримському краще?

– Так, панове. А чому ви питаєте?

– Чули, що пан Коримський знову відкрив аптеку.

– Сам він уже не працює – тепер має провізора.

– Он як? Це інша справа, – сказав адвокат Краус. – Та й дивно було б, якби він сам працював.

– Це чому ж? – поцікавився молодий професор П.

– Хіба ви не знаєте, що сталося з молодим Коримським?

– Я нічого не чув.

– Стався нещасний випадок: він отруївся, коли готували ліки.

– Тихо, добродії, не будемо тут про це говорити! – застеріг усіх лікар.

– Чому ж?

– Миколка Коримський – рідний брат молодої пані Орловської, вона про цей нещасний випадок ще нічого не знає.

– Та невже?! Оце так новина! То скажіть нам лише: чи він одужає?

– Авжеж, але не скоро.

Вони відійшли від дверей, продовжуючи бесіду. Якби хтось із них озирнувся, то побачив би, як чиясь маленька рука відпустила завісу, яку стискала під час розмови гостей. І якби вони не пішли, то, напевно, почули б стогін, що вирвався з її грудей.

– Мій єдиний брат отруївся, а я й не знала!

По обіді, на превелике здивування слуг, разом зі своїми друзями виїхав і пан Адам, але без молодої дружини. Вона провела його разом зі старим паном тільки до залізничної станції.

– У панів усе якесь чудне, – шепотілися слуги. – Таку гарну молоду дружину залишити після весілля одну й вирушити мандрувати по світу! Ніхто з нас так би не вичинив!

Під час прибирання будинку молода господиня вже сама розпоряджалася, а старий пан вирушив оглядати свої володіння.

Увечері Маргіта, одягнена в шубу і шапку, вийшла з будинку, сказавши слугам, що хоче піти прогулятися і щоб їй назустріч до цвинтаря вислали сани, коли повернеться пан Орловський. Те, що вона захотіла піти прогулятися в таку чудову погоду, а не сидіти в будинку, нікого не здивувало.

Однак, що вони сказали б, якби побачили, як вона прямувала не до цвинтаря, а до міста і як легкими кроками переходила вулиці, поки не зупинилася навпроти яскраво освітленої аптеки на Замковій?

До цього місця Маргіта дійшла, але рушати далі вже не мала сил. Удома вона ховалася зі своїм болем, твердо вирішивши: «Я повинна побачити брата!» Тепер вона була так близько від мети й усе ж таки так далеко від неї. Адже брата вона зовсім не знала. Може, він ніколи й не думав про неї! Він же не був самотній. Там, за тими завішеними вікнами, жив і страждав її рідний батько, якого вона теж не знала. Батько, який неначе був винний у її сирітстві та якого вона щиро любила. Якби зараз вона ввійшла й назвалася, то нагадала б йому минуле та його провину. А йому й так важко – адже він не має нікого, окрім сина. І якщо все так обернулося, то навіщо мати пов’язала своє життя з іншим чоловіком? Може, батько прийняв би тепер її, свою доньку, якби вона була вільною, і вона змогла б допомогти йому доглядати хворого брата... Але між ними – глибока прірва...

Молода жінка, знесиливши від думок, притулилася до стіни. Раптом вона здригнулася: хтось відчинив двері аптеки. В освітленому проміжкові стояв високий чоловік із блідим обличчям.

– Я незабаром повернуся, – сказав він. – Передайте це моєму синові, коли він прокинеться.

– Добре, пане Коримський, – пролунав у відповідь спокійний чоловічий голос.

Маргіта зрозуміла, що перед нею її рідний батько. З похиленою на груди головою він ішов прямо на неї, нічого не помічаючи навколо себе. Вона затаїла подих, здалося, ніби він чує стукіт її серця. Ох, як їй шкода батька, як вона хотіла кинутися йому на груди! Видно, що він сумний і нещасний. Коли чоловік порівнявся з нею, вона ледь стрималася, щоб не кинутися до нього зі словами: «Батьку, батьку! Спинися, не минай мене, адже ми не чужі!»

Батько був уже далеченько, коли вона нарешті наважилася ввійти до аптеки. Вона вирішила будь-що побачити незнайомого брата, хай навіть той і спить. Вона попросить того, хто проведе її до нього, не говорити про це батькові.

Маргіта ввійшла. Два практиканти відразу поцікавилися, чим їй послужити. Купила перше, що потрапило у вічі: парфуми «Резеда», хоча в її домі парфумів було достатньо, і зубний еліксир. Ховаючи тремтячими руками свій гаманець, вона обернулася. На її подив, у дверях побачила саме того молодого чоловіка, якого їй стало шкода, коли вони з дідусем їхали з вокзалу, бо йому довелося йти пішки в таку холоднечу. Але, глянувши в його обличчя, що світилося добротою, вона заспокоїлася. Відчуваючи неймовірну довіру, яка раптом спалахнула в її серці, вона насмілилася звернутися до цього чоловіка.

– Дозвольте, пане, – мовила вона тихо, щоб практиканти не чули, – довідатися, як почувається молодий пан Коримський?

– Слава Богу, йому вже краще, він тепер спить, – уклонившись, відповів той.

– Якщо він один, чи не могли б ви провести мене до нього? Я його не потривожу, – попросила вона.

Молодик знову вклонився і мовчки відчинив двері в коридор.

– Вам моє прохання, певно, здається дивним? – запитала Маргіта, коли вони підіймалися сходами.

– Та ні, я бачу по вашому обличчю, що ви робите так за велінням власного серця.

Вона міцно стиснула його руку.

– Ваша правда, він же мій брат! – І похилила голову, не в змозі приховати власних почуттів.

Хоч якою вона була схвильованою, але відчула, як рука чоловіка похолола і як він здригнувся, немов від електричного струму. Він усе зрозумів. Вона глянула в його бліде загадкове обличчя.

– Ви не здивовані, що я тут?

– Ні, пані, я здивувався б, якби ви не прийшли, – одказав він тихо.

Який приємний у нього голос! У її очах заблищали сльози.

– Виходить, ви мене знаєте, тому я не маю необхідности називати своє ім’я і пояснювати? Але хто ви, пане?

– Зараз я провізор у пана Коримського, Мирослав Урзин.

Вони були вже біля дверей.

– Дивно, – сказала Маргіта, оглядаючись, – я тут народилася, а ви тут нещодавно. Мені доведеться попросити вас провести мене до брата, а також не розповідати про мої відвідини.

– Я зроблю все, як ви того бажаєте. Ось його кімната, хворий сам. Пан Лермонтов, лікар пана Коримського, пішов до лікаря Раушера, а пан аптекар на прогулянці.

За якусь мить сестра вже схилилася над хворим братом. Роками вона мріяла побачити його. Зовсім по-іншому дівчина уявляла собі здійснення цієї мрії!

Маргіта гірко заплакала. Нахилившись до постелі, вона поцілувала брата в чоло. Так само тихо, як і прийшла, вона залишила рідний дім, де, окрім молодого провізора, ніхто не знав про її візит...

Вечірні сутінки ховали біль доньки, яка невпізнаваною залишила батьківський дім.

Розділ восьмий

Три тижні минуло від того холодного вечора, коли молодий провізор уперше переступив поріг будинку на Замковій вулиці і прийняв аптеку «Золота лілія». І вже всім здавалося, начебто він був тут завжди. Люди в будинку тепер не могли уявити собі життя без Мирослава Урзина.

У перші дні, окрім лікаря Лермонтова, мало хто помічав його, а потім і сам лікар змушений був у справах виїхати до Відня. Але під час його відсутности молодий провізор використовував кожну вільну хвилину, щоб побути з хворим. Молодий Коримський після першої ж тривалої розмови неабияк прив’язався до нього.

Як і можна було передбачити, невдовзі занедужав і зліг пан Коримський, хоча він і так довго тримався. Тривога за сина й напруга безсонних ночей зробили свою злу справу. Але й тоді лікареві вдалося лише три дні втримати аптекаря в постелі. «І що ми робили б без пана провізора?» – розводила руками пані Прибовська. Він устигав усюди: доглядав молодого пана, заміщав пана Коримського вдень і вночі, керував усіма справами в аптеці так, що й помітно не було. При цьому він постійно щось виготовляв у хімічній лабораторії та часто про щось радився з молодим Коримським. Мабуть, говорили про ті ліки, через які сталося нещастя. Практикантам в аптеці він теж полюбився, і вони без заперечень виконували усі його вказівки, хоча молодший, Ферко, був неабияким ледащо.

Люди, які приходили по ліки, давно звикли до зарозумілости власника аптеки. Той ніколи сам не відпускав ліки, ніколи ні з ким не спілкувався, обмежуючись коротким вітанням. І от тепер усі були приємно вражені привітністю молодого провізора. Його лагідний і спокійний голос був наче ковток цілющих ліків. Клієнти аптеки зазвичай були чимось пригнічені. І що біднішим був відвідувач, то привітніше зустрічав його провізор. Про це свідчила вдова Мала, яка у великій бідності жила під фортецею в маленькій хатині зі своїми трьома дітьми. Вона розповідала, як пан провізор цікавився здоров’ям її сина-каліки, а потім ввечері прийшов його оглянути. І коли жінка бідкалася, що обпекла собі руку, він власноруч наклав пов’язку, нарубав дрова і приніс із криниці води. Відтоді щовечора після роботи він приходив поговорити з маленьким Мартинком і втішити його. Провізор навчив його гарним пісням і розповів багато цікавинок. І не тільки Мартинко, а всі охоче слухали, коли він говорив про Христа Ісуса, Сина Божого. На жаль, ці візити були короткими, проте вся родина завжди раділа його приходу.

Від них, як довідалася вдова Мала, пан провізор ішов на вулицю Цвинтарну, де в одному будинку лежав хлопчик з відмороженими пальцями на ногах. Це був той самий малюк, якого він урятував, прямуючи від залізничної станції в Подград. Щовечора Урзин приходив до нього, щоб зробити перев’язку.

З появою молодого провізора аптека в Подграді в неділю перестала працювати. Хоча раніше, коли хтось приносив рецепт, ліки виготовляли й у неділю.

Лікар Раушер надзвичайно здивувався щодо такого нововведення, тому виказав власні міркування пані Прибовській. Однак жінка розповіла, що чула, як пан провізор просив у пана Коримського дозвіл закривати аптеку в неділю, щоб відучити людей купувати щось у цей день. Пан Коримський тоді з подивом глянув на пана Урзина. «Спробуйте, – сказав власник, знизуючи плечима, – головне, щоб це було без збитків і неприємностей».

– Хто знає, чи вдасться це панові провізору, – додала вона. – Якщо так, то це буде добре для всіх.

Лікар лише кивнув головою і більше нічого не промовив.

Пані Прибовська неабияк зраділа, коли довідалася, що пан провізор не католик, бо вона почувалася дуже самотньою серед католиків. Уроджена Градська, родом вона була з долини Дубрави. З чотирнадцяти років жила в Коримських. Тут, у Подграді, вона вийшла заміж за Прибовського, але й тоді приходила до Коримських допомагати, особливо коли було багато роботи. По смерті чоловіка вона залишилася одна – дітей не мали, – і молоді Коримські взяли її економкою до себе, тому що пані Наталія зовсім не зналася на господарстві, та й пан Коримський не дозволяв їй працювати і бруднити свої білі ручки.

Пані Прибовська пережила зі своїми панами гарне і погане, велике щастя і ще більше нещастя. Вона прижилася в цій родині, стала її частиною і вже не могла без них. Пані Прибовську в домі цінували за вірність і працьовитість. І начебто вже давно вона жила у християнській родині, однак користі від цього не було жодної, бо її господарі віру мали за ніщо.

У Подграді не було протестантської церкви. Доводилося вирушати до Раковіана, і вона ходила туди раз на рік. Покійний Прибовський залишив їй Євангеліє та молитовник, і цим вона втішалася у вільний час.

Дотепер пані Прибовська вважала, що головне – жити порядно й чесно, тоді Бог не залишить. Це було її релігією. Але відтоді, як з’явився пан провізор, вона побачила, що заповіді Божі можна розуміти зовсім інакше.

Пані Прибовській видалося дуже дивним, коли одного разу, зазирнувши до його кімнати, вона побачила, що він молиться на колінах. Молодик її не помітив. Він молився вголос і просив Господа за когось, як вона зрозуміла, дуже близького. Просив, щоб Господь наставив його на шлях істини і простив йому гріхи.

Коли лише заговорили, що з’явиться новий провізор, пані Прибовська одразу подумала, що в неї додасться роботи. У них уже двічі були асистенти. Цим панам доводилося прислужувати більше, ніж самому панові Коримському. Але з появою пана Урзина роботи не тільки не додалося, а навпаки – поменшало. Кімнату свою чоловік прибирав сам: застеляв постіль, носив собі дрова і часто, ідучи до молодого Коримського, брав із собою оберемок дров і для нього. Вочевидь, він був із бідної родини. Білизну мав добру, та її було малувато. Мав лише два костюми, але багато книжок.

Коли жінка поскаржилася, що їй доводиться жити як язичниці, він першої ж неділі сказав:

– Оскільки тут немає церкви, а в Раковіан іти далеченько, то після сніданку приходьте до мене в кімнату. Я і Ферка покличу, адже й він протестантської віри, і ми разом проведемо богослужіння. Церква скрізь. Де двоє чи троє зібрані в ім’я Ісуса Христа, там Він серед них.

Жінка охоче погодилася і принесла із собою збірник пісень. Вони заспівали дві пісні, потім помолилися, і пан провізор читав і роз’яснював текст Євангелія так просто, що зрозуміла б і дитина. Приємно було його слухати. Під кінець Урзин знову молився, щоб Господь зцілив молодого пана Коримського. Уперше за багато років пані Прибовська відчула, що була неділя.

У понеділок Урзин допомагав молодому Коримському вчитися ходити. Як важко це було вперше! Хворий був надто виснажений. Вони вправлялися в ходьбі два дні поспіль. Пан Коримський про це й не здогадувався, вони берегли батька: від колишнього Миколки зосталася лише тінь. Ковтати юнак міг лише через силу, і хоч би як добре гріли в кімнаті, кутали в теплий одяг, саджали в м’яке крісло біля каміна, та він все одно постійно мерзнув, і лише внутрішній жар рум’янив щоки.

Так минули перші три тижні. Був вечір понеділка. У затишній кімнатці, де жила колись його мати, освітлений полум’ям каміна, сидів Миколка Коримський. Юнак був один.

Батько, за призначенням лікаря, був на прогулянці. Хворий знав, що він не скоро повернеться, тож не треба намагатися робити веселе обличчя. Голова юнака спочивала на спинці крісла.

Як страшно так хворіти в юнацькі роки! Не дивно, що молодий провізор, стоячи на порозі, дивився на нього із глибоким жалем. Він тихесенько підійшов до каміна й нахилився над хворим.

– Чого, душе моя, ти сумуєш і чого ти в мені непокоїшся? Май надію на Бога, бо я Йому буду ще дякувати за спасіння Його, – промовив він стиха.

Миколка здивовано поглянув на Урзина.

– Це ви, Мирославе? Що це ви сказали?

Юнак подав йому свою холодну руку, і провізор повторив ці слова, сідаючи на низенький пуфик і зігріваючи своїм подихом руку хворого.

– Урзине, ви дійсно вірите в Бога?

– Так, пане Коримський, вірю.

– І ви уявляєте Його суворим і страшним, хіба не так?

– З вашого дозволу, я маю до вас запитання: коли ви бували далеко від свого батька, то уявляли його страшним?

– Дивне запитання! Як можу уявити батька страшним, якщо він завжди добрий до мене? Але хіба це якось стосується мого запитання?

– Саме так. – Загадкові очі молодика дивилися прямо й упевнено в обличчя хворому. – Бог, у Якого я вірю, одночасно і мій Батько, завжди виявляв до мене лише любов.

– Ну, це так кажуть. Мене теж учили, що Бог – наш Батько. Але як мені повірити в це, коли я Його ніколи не бачив? – задумливо мовив юнак, пильно поглянувши на провізора.

– Багато дітей ніколи не бачили своїх батьків і навіть ніколи не відчували їхньої любови, та вони не сумніваються, що мають батьків.

– Ваша правда. То як ви можете знати, що той Бог, Якого ви не можете розуміти і Який від вас так далеко, вас любить і що все добре у вашому житті від Нього?

– Я не вірю в долю, я вірю в Бога, пане Коримський! Я вірю, що Він усе знає та бачить. Для мене Він ані далеко, ані високо. Він Сам говорить мені: «Не бійся! Я з тобою! Я тобі допоможу!» Його святу присутність я відчуваю в кожній справі, у кожнім кроці.

– Ви мене дивуєте. Якщо ж гадаєте, що Бог усім керує, то Він у той момент мав би керувати й рукою мого батька...

На обличчі молодого Коримського відбилася коротка внутрішня боротьба, а за якусь мить він тремтячим голосом знову мовив:

– І все-таки Він це допустив! Ви вірите, що Бог мав можливість уберегти мого батька від тієї страшної помилки, що тепер буде переслідувати його все життя? Він же міг і мене зберегти від цього повільного вмирання? Але Він не зробив цього! Чому?

Голова юнака впала на груди.

– Не відаю того, пане Коримський, – відповів провізор. – Бог мав можливість врятувати і Свого Сина Ісуса, але все-таки через Свою безмежну любов до мене і до вас, яку не можуть зрозуміти люди, Він послав Його на смерть. І гадаю, що через Свою любов до вас Він допустив вам і цю скорботу. Вірте: усе, що Він робить, – добре, навіть якщо ми Його не розуміємо.

У маленькій кімнаті стало тихо.

– Вибачте, пане Коримський, якщо вам мої слова здаються надто сміливими, – перервав Урзин тишу, підводячись, щоб піти.

– Залишіться, Мирославе! Переконання ніколи не буває надто сміливим, навіть коли ваше переконання здається дивним. Гадаю, ви говорите так, бо не знаєте історії нашої сім’ї. Можливо, сьогодні чи завтра вам хтось розповість про це, перекрутивши так, як заманеться, і ви повірите. Тому я сам краще про все докладно розповім.

Обличчя юнака зробилося похмурим.

– На шостому році мого життя наша мати змусила батька розлучитися з нею і покинула нас. Вона почула щось негарне про нього й повірила чуткам, хоча їхня правдивість була сумнівною. Мати пішла не сама. Забрала із собою мою сестру, яку їй присудив суд, – дитину, яку мій батько дуже любив. Вона назавжди забрала в нього доньку. Натомість я залишився з ним. На мене він покладав усі свої надії, а тепер!.. Лишень подумайте! Тоді його обвинувачували в розлученні, через яке він утратив дитину, і тепер він може – і знову через свою ж провину – утратити мене. Якщо можете, то скажіть ще раз, що це – шляхи Божі!

Урзин стояв, затуливши обличчя руками.

– І ви ніколи не зустрічалися зі своєю сестрою, пане Коримський? – тихо запитав він.

– Ні, відтоді, коли мене, заплаканого, відірвали від неї, я ніколи... Відтоді минуло сімнадцять років. Але час вам знати й інше. Напевно, ви вже чули про молоду пані Орловську. Це не таємниця, щоб ви про неї не могли довідатися. Отож, вона моя сестра, це наша Маргіта! Вона тепер так близько від нас! Серце моє тужить за нею, але я не можу з нею зустрітися, не можна навіть згадати її ім’я, бо... – юнак озирнувся, – не я один тужу за нею. Ви думаєте, що батько занедужав тільки через хвилювання за мене? Не вірте цьому! Тут, у Подграді, відбулося весілля його доньки, яка, імовірно, найгіршої думки про нього і яку, наскільки я чув, молодий Орловський одразу після весілля залишив у маєтку саму. Напевно, вони купили її за гроші! І тепер до неї якихось пів години їхати, але батько не може піти до неї та запитати, як вона живе, чи щаслива. Я знаю, що він увесь час думає про неї, а тепер її навчатимуть зневажати нас! Ет, навіщо я все це вам розповідаю? Простіть мені, що обтяжую вас чужими болями. Але так легко говорити з вами про те, про що я вже давно думаю. Знаєте, я був такий наївний: у перші тижні, коли вона приїхала до Орлова, я щодня чекав, що вона прийде, відвідає мене. А тепер усе минуло. Нічому дивуватися, адже я їй зовсім чужий і їй до мене байдуже, хоча нас зв’язують кревні родинні зв’язки. Коли нас розлучили, вона була ще зовсім маленькою дівчинкою, а зараз заміжня.

Провізор деякий час сидів задумлено, потім, озирнувшись довкруж, підвівся, підійшов до дверей і замкнув їх.

– Що ви робите? – з подивом запитав Миколка.

– Я хочу дещо сказати, пане Коримський, якщо ваша ласка, але тільки вам.

– Звичайно.

– Ваше чекання не даремне. Пані Орловська була тут.

– Маргіта? Це неможливо! – вигукнув юнак, чи то радіючи, чи то жахаючись.

– Пані Орловська приходила в аптеку купити якийсь дріб’язок... Потім попросила дозволу побачити вас, і я привів її сюди. Ви тоді спали, пане Коримський. Вона знала це й хотіла тільки поглянути на вас. Стояла на колінах біля вашої постелі та плакала... Потім вона попросила мене сповіщати її про ваше здоров’я і пішла, ніким не поміченою.

– Мирославе! А батько? – молодий Коримський судомно стиснув руку провізора.

– Пана аптекаря не було вдома.

– Ох, що ви про нас подумали?

Вони дивилися у вічі один одному.

– Мені від усього серця шкода вас.

– А батька? – наполягав Миколка.

– Його ще більше.

– Я такий вдячний вам! Бачу, як глибоко ви нам співчуваєте. І те, що Маргіта була тут, доводить, що їй не байдуже, о ні! – Майже щаслива усмішка заграла на вустах хворого. – Ну і як? Ви вже послали їй звістку і через кого?

– Раз через слугу, якого прислала ваша сестра по покупки, а вдруге я сам ходив до Орлова, і ми зустрілися. Вона тепер не в Орлові, а в Гірці.

– А як ви думаєте, вона щаслива?

Юнак з надією подивився на Мирослава.

– Я думаю, вона стане щасливою. Більше я зараз нічого не можу сказати. Ми говорили тільки про вас.

– А батька вона не згадувала?

– Ще як згадувала! Це було саме тоді, коли ваш батько занедужав. Вона розпитувала про нього, не приховуючи любови й турботи.

– Ох, Мирославе! – Руки хворого оповили шию молодика. Ураз його бліде обличчя набуло загадкового виразу. Тонкі губи ворушилися, начебто він хотів дещо сказати, але відразу ж зімкнулися. – Я вам розповідаю таємниці, а ви знаєте більше за мене і приносите такі радісні, такі добрі новини! Не дарма я покладався на поклик крови. Вона – наша! Її взяли від нас і привласнили, однак вона не стала нам чужою! Якщо ви вже стільки зробили, то передайте їй від мене вітання.

– Авжеж, пане Коримський.

Провізор вивільнився з обіймів і підвівся.

– А що ще передати вашій сестрі?

– Що я її люблю, тужу за нею, і прошу, хоч би що там говорили люди про нашого батька, не вірити нікому. Він не винен у тому, що нас розлучили. Він би її, свою доньку, ніколи не віддав, якби її не забрали від нього.

– Перепрошую, але все це я не можу сказати доньці, що має не тільки батька, а й матір, – м’яко заперечив Урзин.

– Мати, яка при житті рідного батька віддала її вітчиму! – нестямився юнак. – Не дивуйтеся, що я так говорю про свою матір. Ви не знаєте, як віддано я її любив. Моє дитинство було отруєне звісткою, що вона більше до нас не повернеться, що їй не можна до нас повернутися. Я не можу їй простити, що вона, залишивши нас у нещасті, сама розважалася. Даремно пані Прибовська заступається за неї, та й сам батько знаходив для неї переді мною виправдання. Якщо вже вона розірвала найсвятіші узи, то на цьому повинна була б зупинитися. А коли хотіла видатися шляхетною, то могла, якби гріх з боку батька дійсно мав місце, простити йому, замість того щоб дітям і батькові її дітей принести таке горе. Бідолашна моя Маргіта! Гадаю, вона любить її так само, як і я!

Запала тиша, її перервав стукіт у двері. З’явився лікар Раушер, і провізор попрощався й пішов.

Розділ дев’ятий

Того ж вечора пан Микола Орловський лежав на дивані, поринувши в глибокі роздуми. Вогонь весело палахкотів у каміні, кидаючи по кімнаті нерівні тіні.

Протягом багатьох років він призвичаївся до самотности, але сьогодні його охопила туга за онукою. Вона була навіть більшою, ніж за Адамом, коли той після канікул повертався до школи. Маргіта лише три тижні була в нього, але стала надзвичайно близькою. Це він відчув тільки тепер, коли відвіз її в Гірку, а сам повернувся в Орлів. Скрізь, хоч куди б він кинув погляд, були сліди її турботливих рук.

Якби зараз Маргіта була тут, то, напевно, вона б сиділа біля рояля чи на пуфику поруч із ним і слухала його розповіді з історії польської держави. Або ж принесла б чаю з домашнім печивом і читала б йому, а він слухав би її милий голос.

Дід обожнював онучку, і його любов до неї з кожним днем зростала. Він почувався наче бідняк, що раптово розбагатів, і не знає, що робити зі своїм добром. Микола не тільки знав, а й відчував, що в її жилах тече його кров. Вона весь день займалася справами, однак завжди готова була полишити своє заняття, коли бачила, що потрібна йому. За порадою лікаря Раушера він подарував їй коня і навчив їздити верхи. Бувати з нею в маєтках – суцільне задоволення. Будинок у Гірці все-таки не був так добре улаштований, щоб задовольнити вимоги Маргіти... Але вона одержала чудову нагоду упорядкувати його на власний розсуд. Навесні Адам приїде, і тоді...

Старий наморщив чоло, коли згадав про Адама, на серці стало важко. З онукою можна говорити про все, але коли мова заходила про Адама, вона враз ставала мовчазною.

«І навіщо я дозволив йому поїхати! – дорікав собі пан Орловський у такі хвилини. – Ну, коли він повернеться, то не відпущу доти, поки вони не звикнуть одне до одного. Він їй хоч привіт у листі передав, натомість вона його ігнорує...»

Останній лист Адама прийшов із Суецького каналу. Розповідав про вдалу подорож і результати досліджень. Ох, думки людини! Вони, як птахи, летять куди хочуть. «От куди Манфреду треба повезти Миколку», – подумав він і насупився, ніби згадав дещо вкрай неприємне.

Того нещасливого вечора вперше за багато років пан Микола, поступившись жалощам до колись настільки любого, а потім настільки ж ненависного зятя, переступив поріг його будинку. Ні, він і сьогодні не шкодував про той учинок. Прикро лише те, що він начебто принизився перед ним. Тепер йому ввижалося, ніби Коримський не мав потреби в його жалощах. Адже аптекар міг би, коли Микольцеві стало краще, відвідати Орлів. Старий злився на зятя і щодня туга за любим онуком дедалі більшала.

Тієї миті, коли він схилився над умираючим первістком своєї загубленої, але не забутої доньки, у його душі озвалася струна, що мовчала довгі роки і яка вже не може вмовкнути. Прогнози лікаря Раушера були невтішними. Бідолашний Миколка!

Аби Маргіта не довідалася про трагедію, він суворо наказав слугам ніколи не згадувати Коримських, а в Орлові, окрім декана1 Юрецького, адвоката Крауса й лікаря Раушера, що приходили грати в шахи, ніхто не бував. У містечку та його околицях молодята нікого з місцевої знаті не знали, і пані Орловську ніхто з дам не міг відвідати. За теперішніх обставин це було зовсім непогано. Сама вона ніколи не запитувала про Коримських. Вони їй були чужими.

Пану Миколі ставало дедалі ніяково. Двічі він не розчув стукоту у двері, коли ж постукали втретє, старий радісно підхопився й гукнув: «Увійдіть!» Хтось вирішив порушити його самотність, і старий пан зрадів цьому. Незважаючи на те що кілька хвилин тому він думав про цього чоловіка, але побачити не очікував.

– Манфреде, це ти?

Так, у кімнату ввійшов Манфред Коримський. Якийсь час обидва розгублено дивилися один на одного. Потім, привітавшись, вони сіли біля каміна. Пан Микола хотів подзвонити, щоб запалили світло, але Коримський зупинив його.

Старий поворушив вугілля в каміні й підкинув дров. Він знав, що скаже зять, і вже хвилювався.

– Я прийшов подякувати тобі, батьку, – почав пан Коримський, і його голос, у якому відчувалася гордовитість і холодність, затремтів, – за ту незаслужену любов і той жаль, що ти виявив до мене в найжахливішу хвилину мого життя.

– Он як? – пан Орловський іронічно посміхнувся. – Я думав, ти нічого не знаєш або ж просто забув про це...

– На жаль, не міг прийти раніше, – вів далі Коримський. – Але май на увазі, що перші дні я не полишав будинок. До того ж обставини в Орлові... Тільки тепер, коли я довідався, що ти один, я зміг виконати свій обов’язок. Перепрошую за запізнілий візит, і прийми мою подяку. Я хотів би сказати – і від Миколки, але це було б неправдою. Миколка про твоє відвідування, хоча воно сталося лише через нього, нічого не знає. І тому, що ти більше не довідувався про його самопочуття, я подумав, що шкодуєш про свій шляхетний вчинок і не хочеш підкріпити його душу надією, яка може й не виправдатися.

Голос аптекаря видавав, якого напруження коштувала цьому нещасному чоловікові награна байдужість. Старий підвів голову і рішуче сказав:

– Ти думав про своє, а я про своє. Ти помиляєшся, я все знав і знаю про стан Миколки. Раушер приходив до мене щодня. Щоправда, у перші дні я чекав на тебе, а потім перестав. Я забув, що тепер у мене є хтось, з ким би ти не хотів зустрічатися. – Останні слова він вимовив з гіркотою. – Думаю, було б краще, якби ви двоє не побачилися. Я не хочу згадувати старе. Що було, те було – цього вже не вернеш. Тож ти маєш розуміти, що твоя донька від тебе не в захваті...

Хоча Коримський прикривав обличчя рукою, але видно, що він сполотнів. У кімнаті залягла тяжка тиша. Така тиша діє як ніж, що знову ріже ледь загоєні рани.

– Не будемо говорити про це, – сказав пан Микола підводячись. – Скажи мені краще, як справи в Миколки і що ти плануєш робити далі.

Коримський теж підвівся. Боляче дивитися в його змучене, стражденне обличчя.

– Щойно він зможе подорожувати, лікар Лермонтов вирушить із ним на південь, – відповів він.

– А де тепер цей лікар?

– У сімейних справах виїхав до Відня. Сьогодні я одержав листа, у якому він повідомляє, що незабаром повернеться. Я сподіваюся, що до його приїзду Миколка вже зможе вирушати в дорогу.

– А ти не поїдеш з ними? Я чув, що тепер у тебе є провізор.

– Так, я міг би поїхати, але потрібно подбати про літню дачу, щоб ми могли перебратися, коли син повернеться. Я щось придатне купив би поблизу.

– Не знаю, чи знайдеться щось поблизу. А ось неподалік Гірки мені пропонували ділянку ялинника із селянським двором. Варто подивитися, і якщо цей маєток виявиться придатним, я міг би його купити й упорядкувати для Миколки. Отож, ти можеш не залишатися заради цього. Я знаю, що ти хотів би поїхати з ними, та й зміна клімату для тебе теж була б корисною.

– Батьку, ти занадто добрий! – Обличчя Коримського освітилося радістю, і він міцно потиснув руку старого. – А чи не важко це буде для тебе?

– Дурниці! Адже це потрібно Миколці.

– Батьку, спасибі тобі!

Коримський підвівся.

– Ти вже йдеш?

– Треба повертатися, поки він не побачив моєї відсутности.

– То перекажи йому вітання і передай, що я хочу бачити його здоровим.

Пан Микола провів зятя до дверей. Вони попрощалися, і Коримський уже один ішов повз кімнати, у яких колись жила його дружина, а тепер житиме донька. Раптом він спинився і сперся на стіну. Чи можна дивуватися, що голова йде обертом від спогадів про прекрасне минуле, коли думаєш про безпросвітне сьогодні та боїшся невідомого майбутнього, коли перед тобою майне рожеве, золоте щастя молодости, що вже ніколи не вернеться!

1 Окружний вікарій, який виконує адміністративні й пастирські функції з координації діяльности приходів у певній частині єпархії – деканаті. – Тут і далі прим. ред.

Розділ десятий

Верхи на білому коні їхала Маргіта Орловська зимовим ялинником. Піднята блакитна вуаль над її білою хутряною шапочкою підкреслювала свіжість миловидного личка. На пагорку вона повернула коня й зупинилася.

Перед нею розкинулася долина; на узвишші праворуч, посеред великого саду, стояв панський будинок із колонадою та верандою. Біля його підніжжя було невеличке село Боровце. У цьому маєтку тепер жила молода пані Маргіта Орловська. Освітлене сонцем, воно й узимку мало романтичний краєвид. Як добре тут буде навесні, коли зацвітуть і зазеленіють сади й луки довкола!

Міркуючи над запланованими змінами в Гірці, Маргіта не могла не думати і про труднощі, що виникнуть через незнання місцевої мови. Якби вона не знала своєї рідної польської, і якби дружини службовців не знали німецької мови, вона б тут нічого не змогла вдіяти. Уже в Орлові їй бракувало знання словацької. Коли до дідуся приходили гості пограти в шахи, він з ними говорив по-словацьки, та й слуги всі були словаки.

«Ця мова не така й важка, – подумала вона, – треба навчитися!» Зійшовши на вершину пагорба, вона повернула коня й почала оглядати довкілля. Яка чудова долина! Економка називала її Дубравою. Будиночків там було небагато, обабіч долини проступали дубові гаї, від них і назва пішла. Біля струмка, певно, навесні птахи співають!

Маргіті кортіло спуститися вниз, але вона сказала собі: «Іншим разом», – кивнула долині, ніби вітаючи її, і спустилася з пагорба.

Вона хотіла повернутися в село, але, помітивши іншу дорогу, звернула на неї. Шлях її проходив повз досить великий селянський будинок, що височів біля струмка. За ним шумів водоспад. Вікна були забиті дошками. Навколо панували тиша й запустіння... Будинок був порожній. Він навівав тугу. Хто знає, яку історію він розповів би, якби міг говорити. Тут теж колись жили люди. Певно, вони померли, а разом із ними і життя, і щастя... Проїжджаючи, Маргіта ще раз озирнулася на занедбаний будинок.

Підхльоснувши коня, вершниця стрілою полетіла через долину, повз цвинтар, церкву і школу.

Біля школи Маргіта раптом спинилася, зіскочила з коня і, прив’язавши його до дерева, зайшла до будівлі, що вже похилилася від старости. В обличчя їй пахнуло застояним повітрям. Через двері класної кімнати лунав дзвінкий дитячий голос. «Туди я тепер не можу піти», – подумала вона і постукала в інші двері, що були з протилежного боку.

Незабаром вона опинилася у квартирі вчителя. На щастя, його дружина знала німецьку, і Маргіта змогла пояснити мету своїх відвідин. Коли вчитель звільнився і прийшов додому, дружина повідомила йому про поважну гостю: пані Орловська хоче вивчати словацьку мову.

За пів години Маргіта вже мала не лише потрібні книжки, а й обіцянку вчителя щовечора приходити в Гірку для занять. Вона запросила також молоду дружину вчителя, щоб практикуватися в бесіді.

Від цих людей вона довідалася, що село Боровце протестантське і дуже бідує. Потім вони показали школу. Їй, вихованці вишуканого пансіонату в А., корівники дідуся в порівнянні із цими шкільними приміщеннями видавалися хоромами. Чорні стіни, брудні маленькі вікна із трухлявими рамами, гнилі дошки, старі, брудні, поточені термітами лави – як діти там могли дихати, не кажучи вже про навчання? «Я обов’язково поговорю з дідусем, – думала вона дорогою. – Їм треба допомогти, адже я теж протестантської віри».

Повернувшись додому, Маргіта знайшла на своєму столі пошту. Зверху лежала листівка від дідуся. Потім лист від директорки пансіонату в А. У ньому вона дякувала Маргіті за пожертвування, що та послала з Орлова її закладу на знак подяки. Потім кілька газет і журналів і, нарешті, ще лист. Адреса виведена твердою чоловічою рукою, але поштову печатку не можна розібрати. Повагавшись трохи, вона розпечатала конверт, глянула на підпис і скрикнула від подиву й несподіванки. Опустившись у крісло, вона із хвилюванням почала читати:

Рідна моя, люба донько!

Закон, який багато років тому присудив тебе матері, не дозволяє мені називати тебе так. Але тут діє ще й інший закон – закон крови, що тече в наших жилах, і яку ніхто не змусить мовчати. Цей закон попри все дає мені право наближатися до законної, але силоміць одірваної від мене доньки, яку я так гаряче люблю...

– Батьку, батьку! – скрикнула Маргіта, ковтаючи сльози.

Поки ти була далеко від мене й під опікою Райнера, я не міг наблизитися до тебе, бо тоді мені довелося б зустрітися з людиною, яку ти, безперечно, поважаєш, але з якою я не можу й не хочу мати нічого спільного.

Я обманював би самого себе, вважаючи, що моя донька може бути доброї думки про мене і що їй невідомі справжні причини розлучення її батьків. Я не заперечую, що колись був невірний своєму слову безневинній добрій істоті, яка кохала мене, хоч я її любови не був достойний. Але це була не твоя мати.

Якби ти, дитя моє, була далеко від мене, я б не торкався минулого. Тепер же я змушений це зробити. Жити в одному містечку й ніколи не зустрітися неможливо, до того ж пан Орловський подав мені руку примирення.

Однак бачити твою зневагу до мене й відчуження і не зробити спроби порозумітися – цього я не можу допустити. Тож я прагну порозумітися.

Перш ніж Наталія Орловська стала моєю дружиною, у мене була наречена. Її бідність і невисоке становище перешкодили нам. Батько мій не дозволив одружитися з нею, і ми змушені були розпрощатися. Я послухався, сподіваючись, що батько пом’якшає. Але він привів мене до Орлова, куди тієї пори з пансіонату повернулася донька хазяїна і де влаштовувалися прийоми, – там я мав забути свій біль.

Бажання мого батька виповнилося. Я не тільки позбувся болю, а й залишив ту бідну одурену дівчину, якій присягався у вірності та з якою мене поєднували священні зобов’язання.

У серці моєму загорілася любов до Троянди Орлова. Навіщо довго розповідати? Вона стала моєю. Можу тобі присягнутися честю, що відтоді я жив тільки для неї і навіть уві сні не згадував зраджену мною наречену.

Але наш шестирічний щасливий і бездоганний шлюб був зруйнований безпідставними підозрами твоєї матері: начебто я і після весілля підтримував зі своєю колишньою нареченою гріховні стосунки. Цього ніяк не могло бути бодай тому, що колишня наречена одразу після мого весілля разом зі своїм батьком зникла. Єдиною звісткою, яку я одержав про неї через рік, було те, що вона важко занедужала. Донині я не знаю, чи жива вона. Я шукав її після свого розлучення з Наталією, сподіваючись, що вона простить мені мій злочин і таким чином я щось виправлю, але безуспішно.

Ось так, Маргіто, твій батько одного разу обдурив жінку. Що ж до твоєї матері, то я невинний. Якби ж я був винен у чомусь! Через той крок, що зробила твоя мати, стало неможливим примирення й об’єднання нашої силоміць розірваної родини. Цим, я гадаю, вона відплатила мені сповна.

Я не можу просити в неї прощення. Тебе ж, доню моя, прошу: якщо можеш, то повір мені, повернися до мене, свого батька, котрий любив тебе, любив усе сильніше, що далі ти була від нього.

Але це ще не все. Головною причиною обвинувачення був лист тієї дівчини, отриманий мною ще першого року нашого спільного життя, у якому вона дякувала мені за певну суму грошей, якою я допоміг її батькові в нестатках. На полях того листа я в запалі першої любови написав щось про вічне кохання, що не знає перешкод. Це послання пізніше знайшов кравець, що лагодив мій одяг, а його дружина принесла твоїй матері. Оскільки лист не мав дати, вона сприйняла це так, ніби я утримував коханку. Хоч як я переконував її у своїй вірності, але Наталія не йняла віри. Інших доказів я надати не міг, немає їх у мене й сьогодні. Тож якщо навіть донька моя не повірить мені на слово... Коли ж і ця спроба примирення не увінчається успіхом, то буду заспокоєний хоча б тим, що виконав свій обов’язок.

Чекаю на відповідь,

твій люблячий батько Манфред Коримський

Прочитавши листа, Маргіта підхопилась, прагнучи негайно бігти до батька. Але її застелений сльозами погляд упав на вікно. Ох, вона ж не в Орлові, вона в Гірці! Як вона хотіла зараз же вирушити до нього! Він любив її, тужив за нею. З дідусем помирився, а вона нічого про це не знала! Ох, чому, коли він пройшов повз неї такий засмучений, вона не кинулася йому на груди?!

Що тепер робити? Якби ж вона встигла на потяг! Однак приїхати вночі незручно. Написати листа? Але при такому поганому поштовому зв’язку як тут, він надійде до нього лише за два дні. Якби ж вона мала крила!

Раптом обличчя її прояснилося. Вона швидко написала телеграму. За кілька хвилин слуга вже ніс її в М. Не можна, щоб батько чекав відповідь до завтра!

У телеграмі було: «Прийди, батьку, до своєї Маргіти».

Так буде краще. Перша зустріч має відбутися на нейтральній землі, без свідків. А піти до батька й не відвідати брата – неможливо, адже юнака не можна хвилювати, він іще такий слабкий. Батько звільниться і приїде, і вона зможе прийняти його в себе. Боже, яке щастя!

Маргіта заходилася перечитувати листа. Якого сердечного болю він, напевно, зазнав, коли писав! Але чому він так звинувачував себе у зраді? Провини його тут не було. Він не дотримав свого слова з волі батька. Чи, може, думав, що із часом – батько його незабаром умер – міг би побратися зі своєю нареченою? Вона його, напевно, ніколи не покинула б так, як це зробила її мати.

Маргіта сховала обличчя в диванну подушку й гірко заплакала над нещасливим життям батька. Тепер вона бачила в ньому страждальця. Рідний батько, а потім власна дружина ранили його серце. Він зруйнував свою мрію про першу любов, а дружина за вірність облила його брудом, зганьбила перед людьми.

Багато років мати змушувала її вірити у провину батька. Насправді провина лежала на матері, що, порвавши з ним нібито через його невірність, віддала свою руку іншому чоловікові й сама відкрито перелюбствувала!

Як важко було Маргіті дати згоду на шлюб з Адамом Орловським, що так сильно скривдив її. І все-таки, якби вона цього не зробила, то не змогла б примиритися зі своїм батьком. Вона ще не досягла повноліття, щоб піти від матері, з якою її тепер більше ніщо не зв’язувало.

За вікном линув вечірній передзвін. Він немов постукав у двері її серця, повчаючи: «Що Бог з’єднав, того не розривай, Маргіто!»

Розділ одинадцятий

На кораблі «Аврора», що під усіма вітрилами прямував до Єгипту, було велелюдно. Після кількаденної мряки і штормової ночі нарешті визирнуло сонце. Пасажири висипали на палубу, щоб помилуватися морем.

Серед тих, хто зостався у своїх каютах, був і Адам Орловський. Він щойно переглянув свою пошту й задумливо сидів над листом з дому. Дідусь почувався щасливим, він писав, як живе разом зі своєю любою онукою. В уяві Адама одразу ж виринув її чарівний образ. Начебто вона стояла перед ним: у білій сукні та вельоні, прекрасна, як пролісок, і така ж холодна.

Тут, на кораблі, чимало молодих привабливих панянок, однак жодна з них не могла зрівнятися з Маргітою. Якби він зараз опинився вдома, чи грала б вона йому вечорами на роялі або ж читала уголос? Навряд. Жодного привітного слова не передавала вона йому в листі, дідусь обов’язково б про це згадав.

Дурниці! Навіщо він про це думає? Йому байдуже, чи гратиме ця вихованка пансіонату А. йому на роялі або ж влаштовуватиме літературні вечори.

Узявши свій капелюх, Адам вийшов на палубу. Його супутники, професор Мезарош, барон Драгович і доктор Ґеринґер, приєдналися до нього.

– Чудова погода, – сказав, потираючи руки, доктор – невеличкий на зріст чоловік із привітним виразом обличчя, яке аж ніяк не видавало з нього вченого. – Як ви могли так довго сидіти там, унизу?

– Але ж я вийшов, – відповів Орловський бадьоро, простягаючи панам руку. Драгович був хорват, Мезарош – мадяр, Ґеринґер – німець, пан Адам – поляк. Аби доктор їх розумів, вони спілкувалися німецькою мовою.

Барон, легковажний шляхтич, шукач розваг, сподівався знайти їх у подорожах. Він виступав у ролі археолога, сподіваючись, що це підігріє цікавість до його персони. Мезарош, справжнісінький мадяр, намагався відшукати найбільш значиму для себе старожитність – колиску свого народу й історичні джерела. Серйозно ставився до археології тільки пан Адам. Тому учений німець горнувся саме до нього.

Якийсь час вони розмовляли між собою. Потім барон почав розглядати панянок – то на одному, то на іншому кінці палуби. Тим часом Мезарош знайшов зручне місце біля якогось огрядного словака, і незабаром між ними зав’язалася гаряча суперечка щодо національного питання, яка завершилася не на користь професора.

Доктор і Адам розмовляли, сидячи поруч. Ґеринґер досить голосно говорив і енергійно жестикулював, тож англійці, що проходили повз них, не могли не пристати до бесіди, тим більше, що вже давно захоплювалися розумним німцем. Однак затримати їхню увагу йому вдалося ненадовго, оскільки мандрівники звернули увагу на єгипетського вельможу, що з’явився з невеликим почтом на палубі. Казали, ніби він подорожує з донькою, проте її ще ніхто не бачив. Навіть пан Адам не міг залишитися до цього байдужим.

Єгиптянину було років п’ятдесят. Його струнка постать, миловидне смагляве обличчя, уміння невимушено триматися викликали симпатію. Водночас усі розуміли, що ця людина звикла віддавати накази. Зараз він розмовляв з капітаном, не помічаючи загальної уваги.

– Приємна особистість, – сказав англієць.

– Одразу видно манери східної людини, – погодився пан Адам.

Вони попрямували на інший кінець палуби, а коли повернулися, англієць раптом зупинився.

– Гляньте!

Назустріч їм у супроводі капітана знову йшов єгиптянин, але цього разу не один. Він вів під руку невисокого зросту дівчину. Обличчя її приховувала вуаль. Дві чорношкірі покоївки несли за нею м’які подушки й килимки. Англієць і пан Адам із цікавістю спостерігали за цією групою. Тяжко було розібрати, якою мовою вони говорили, але молода єгиптянка поводилася дуже примхливо.

«Володарем керує володарка, – усміхнувся пан Адам. – Таким самим рабом зробиться і мій дідусь».

Молодий вчений презирливо скривив губи, попрощався з англійцем і пішов у свою каюту. Усе його дратувало. Він вирішив сісти за роботу й не виходити на палубу, допоки вона не спорожніє перед полуденною спекою.

Стоячи на борту судна, Адам милувався неосяжними морськими просторами. Він раптом відчув невдоволення собою, немов внутрішній голос докоряв: «Куди й навіщо ти йдеш?»

Якщо живеш без Бога в душі, то у хвилину самоти це питання неминуче. Здавалося, що десь далеко на тебе чекає велика надважлива справа, якій хочеш присвятити все своє життя. А в дорозі думаєш: «Навіщо я йду?» У людині живе одвічна туга до високої мети, для якої вона створена, і якщо ціль виявиться недосяжною, то життя буде марним. Адам зрозумів, що для нього цією метою зараз було повернення додому.

– І тугу твою можна вгамувати лише вдома, – шепотіли йому морські хвилі.

За три кроки від нього стояв єгиптянин. Його темні сумні очі начебто говорили, що ніщо в усьому світі не має того, що могло б надовго освітити це обличчя.

Раптом корабель круто похилився на борт. Вода бризнула на палубу, і чоловіки, заглиблені у власні роздуми, ураз спам’яталися, їхні очі зустрілися. Вони привіталися.

– Ви теж шукаєте забуття? – запитав єгиптянин французькою.

Голос його звучав зовсім не так гордовито, як можна було уявити.

– Я не люблю галасу, – чемно відповів пан Адам.

– Ви, напевно, подорожуєте заради науки?

– Так, археології.

– Он як? Тож ви прямуєте до Єгипту?

– Я їду на батьківщину вашої милости.

Смаглявий єгиптянин ледь помітно здригнувся.

– Якби ви дійсно вивчали археологію, то вам не довелося б так далеко забиратися, – усміхаючись, зауважив він Адамові.

Орловському було приємно, що цей чоловік, що дотепер ні з ким на кораблі, окрім капітана, не спілкувався, обдарував його своєю увагою.

– Я не збирач реліквій, але друг науки й учених. Мій дім відкритий для кожного з них. Якщо ви колись будете в Каїрі, я зрадію вашим відвідинам.

Після цього несподіваного запрошення єгиптянин витягнув із гаманця свою візитну картку і подав її панові Адаму.

«Ґельмар Вернінґ, маркіз Орано», – прочитав той.

У відповідь Адам подав свою. Раптом із цим шляхетним паном відбулася зміна, немовби в його грудях щось перевернулося. Глянувши на картку, єгиптянин вражено поглянув на свого співрозмовника, потім знову на картку. Видно, що він ледве стримується.

– Не дивуйтеся з моєї розгублености, – мовив він, нарешті опанувавши себе. – Я колись знав одного Орловського. Ваша візитна картка нагадала мені про нього і ще дещо.

– Невже? А чи не звали його Фердинандом? – натомість схвильовано запитав Адам.

– Так, так, Фердинанд Орловський! Чи не ваш родич?

– Я син його старшого брата. Прошу, не дивуйтеся, якщо я, як його племінник, дозволю собі запитання: коли ви його знали, де зустрічалися і що взагалі знаєте про нього?

– На жаль, знаю про нього не так уже й багато. І навіть про це ми не можемо тут говорити. Ходімо в мою каюту.

За кілька хвилин чоловіки сиділи в розкішному салоні.

– Я можу дещо розповісти вам про вашого дядька, – сказав маркіз. – Ми познайомилися з ним років сімнадцять тому. Він був утікачем, якого переслідувала російська влада. Ми потоваришували, і він розповів, чому його вигнали з рідної домівки.

– Ви про це знаєте? Ох, прошу, розкажіть. Що ж відбулося між ним і моїм дідом? Чому дядько залишив дім? – вигукнув Адам. Він був украй збуджений: хіба не дивно, що тут, на чужині, він може довідатися про те, про що вдома ніколи б не дізнався. Дядько, який так таємниче зник, завжди був його кумиром.

– Якщо батько Фердинанда, ваш дід, не захотів повідомити вам про це, то і я цього не робитиму. Фердинанд забрав таємницю із собою в могилу, – відрізав єгиптянин майже холодним голосом.

– Як?! Хіба він помер?

– Так, на кораблі «Ксенія». Я сам велів поховати його в Каїрі. Коли ви прибудете туди, то зможете відвідати цвинтар і знайти його могилу. Тепер, коли доля звела нас отак незвичайно, я хотів би знати: чи живі його батько та його родина?

– Окрім його батька й мене, більше нікого не залишилося.

– Як? І ваш батько вмер? А сестра Фердинанда? – запитав маркіз співчутливо.

– Хоча вона й не вмерла, для Орловських її немає серед живих. Але про це я не хотів би говорити, – гордо випростуючись, відповів Адам.

– Мені й цього досить, – погодився маркіз, узявши його руку у свою. – Ніколи не уявляв, що ми можемо зустрітися, що побачу когось із родини Фердинанда. Оскільки ви небіж того, хто для мене був більше, аніж друг, то дозвольте висловити вам мою привітність. Так само вчинив би й він. Його родина, і особливо брат, була йому дуже дорога. Він вельми шкодував про той крок, який розсердив батька і зробив його бідолашним вигнанцем...

Почувся дзенькіт дзвіночка. Маркіз підвівся і вклонився:

– Перепрошую, я маю йти, мене кличе донька.

«Он як, – подумав Адам, – володарка!» Попрощавшись, збуджений зустріччю і розмовою з єгиптянином молодик піднявся на палубу і ще довго походжав по ній під шум морських хвиль.

Розділ дванадцятий

До кімнати Мирослава Урзина тихо постукали. Коли той відповів: «Увійдіть!», то аж скрикнув від подиву:

– Пане Коримський! – на порозі стояв Миколка.

– Ви мене не чекали, правда ж? – усміхаючись, озвався юнак.

– Та ні, пане Коримський. Прошу вас, сідайте! Однак, як ви зважилися піднятися сходами один, без сторонньої допомоги? У вас голова не паморочиться?

– Трохи, але я вже тут.

– Добре, я щойно обігрів кімнату, ніби чекав дорогого гостя. Але, пане Коримський, ви навіть без жакета, а в коридорі холодно...

– Не турбуйтеся, Мирославе, радість зігріває: подумайте лишень, Аврелій пише, що вже завтра-позавтра буде тут, а я чекав на нього аж у суботу. – Миколка подав провізору листа. – Прочитайте, будь ласка, бо тепер зір слабкий, може, я й помилився.

Мирослав прочитав:

Любий Микольцю!

Обставини складаються так, що мені у Відні залишатися не обов’язково. Справи всі я передав адвокату. Скучив за тобою, тому хочу якнайшвидше приїхати. У понеділок чи вівторок чекай на мене, але, звичайно, не виходячи зі своєї кімнати. Тепер, завдяки спадщині, я матеріально незалежний. Щоби бути ближче до тебе, я, за пропозицією колеги Раушера, оселюся або в Подграді, або десь поблизу. Чеську мову я знаю, словацьку опаную швидко, бо вже дещо знаю.

Усе це я пишу лише для того, щоб тобі було про що поміркувати. Колега скаржиться на тебе, але то пусте. Перекажи вітання своєму батькові, а також Урзину. І одужуй, щоб після мого приїзду ми могли вирушити до теплих країв.

Твій Аврелій Лермонтов

– Дійсно, гарна звістка, пане Коримський, якої ви й не чекали, – сказав провізор, усміхаючись.

– Лишень уявіть – Аврелій оселиться в Подграді! Звичайно, він буде в нас, де ж йому ще жити? Лише від однієї такої звістки можна одужати! Мені і їхати тепер нікуди не хочеться. Я боюся подорожі. Попрошу батька залишити мене вдома з Аврелієм.

– Не робіть цього, пане Коримський!

– Чого ж?

– Пан аптекар уже все підготував. Він мав намір поїхати з вами, йому зміна клімату так само необхідна, як і вам.

– Батько теж поїде з нами? То інша річ! Але я нічого про це не знав.

– Він хотів вас здивувати. Але, щоб ви не зверталися до нього зі своїм проханням, я змушений видати його секрет.

Урзин підклав дров у грубку. Полум’я освітило його бліде обличчя. У нього був гарний настрій, на обличчі грала усмішка, яка надавала йому привабливости. Миколка обійняв його:

– Який ви хороший, Урзине! Ви завжди приносите добрі новини. Може, ви ще скажете, куди мій батько вирушив сьогодні?

– Поглянути на ваше літнє помешкання, – усміхнувся той.

– Це я знаю. А ще куди? Він останні дні був такий збуджений. Мирославе, ви ж знаєте, куди він поїхав?

Провізор підвівся.

– Я лише здогадуюся, куди він поїхав. Однак пан Коримський не доручав мені повідомляти вам про це.

– А мовчати він вам наказував?

Чорні очі юнака дивилися співрозмовникові прямо у вічі.

– Ні, я тільки зробив припущення...

Після короткого мовчання провізор вів далі:

– У коридорі я знайшов телеграму. Напевно, вона випала з його кишені. І я здогадався, куди він поїхав. Там написано: «Прийди, батьку, до своєї Маргіти! Гірка».

– Маргіта послала йому телеграму, ще й таку дивну, Мирославе! Вони, певно, уже зустрічалися й говорили. Але ж де?

– Говорити й зустрічатися вони навряд чи могли, хоча, можливо, був лист.

– Правда твоя, і тепер вона покликала його до себе, і батько поїхав. Вони помиряться! Це чудово! Якби не батько, то я б не хотів їхати звідси. Хвороба мені не тільки на шкоду: вона помирила дідуся з нами. Адже він уперше за довгі роки відвідав мене лише після того нещасного випадку. А потім і батько завітав до нього, і дідусь переказав мені, що хотів би бачити мене здоровим. Я можу піти до Маргіти, а якщо вона примирилася з батьком, то, напевне, вона ще раніш прийде до мене. Пута розірвано, ми вільні!

– З вашого дозволу, пане Коримський, – сказав Мирослав, – не так давно ви мали інший погляд на свою хворобу, а тепер визнаєте, що вона має гарні наслідки. Згодом ви дедалі більше будете переконуватися в тому, що усе, що Господь робить, на краще.

По блідому обличчю парубка пробігла легка тінь.

– Я вас не розумію, Урзине. Ви так віддано, з такою самопожертвою і любов’ю піклуєтеся про мене й водночас, здається, не тільки схвалюєте те нещастя, що зруйнувало все моє життя, а й хочете переконати мене ще й у тому, що це було необхідно та на краще.

Урзин похитав головою:

– Повірте мені, пане Коримський, якби я міг узяти ваше нещастя на себе, я охоче це зробив би, щоб ви не страждали. Але я цього не можу! Єдиною моєю розрадою є тверда віра й надія, що через ці скорботи ви матимете велике благословення.

Слова його були такими переконливими, що в очах хворого з’явилися сльози.

– Дивний ви якийсь, але сердитися на вас не можна. Облишмо це... – Миколка озирнувся. – Я дивлюся і дивуюся, як добре ви облаштувалися тут, у своїй кімнатці. А що це там за написи в рамках? «Прощайте – і проститься вам», – так написано на тій картині з квітами?

– Так, пане Коримський, це слова Господа і моє гасло.

– Ваше гасло? Ви всім прощаєте? Адже це не завжди можливо, чи не так?

– Самотужки ні.

– А як же?

– Той, хто прощає, має любити, а любов – лише від Бога. Тільки Він може вкласти її в серце людини і зберегти там.

– По-вашому, людина ніколи не повинна сердитися?

– Не по-моєму, а по-Христовому.

– Наприклад, хтось вас скривдив. Як ви вчините? Хіба ви не можете висловити обурення? Невже Христос осудить вас за це? Адже правда за вами!

– Він навчає: «Любіть ворогів своїх!» Якщо я серджуся і не маю любови, то порушую Його заповідь.

Миколка сумно схилив голову.

– Жити й завжди тільки любити, і все прощати – це ще жодній людині не вдавалося, – вимовив він по деякім міркуванні.

– Лише Йому одному! – Мирослав притулився до печі.

– Хто ж це, скажіть мені?

– Сам Законодавець – Ісус із Назарета.

– Ох, – юнак похитав головою, – це зовсім інше! Це ж Бог, а ми говоримо про людей. Чи ви вірите в Нього тільки як у людину?

– Ісуса Христа неможливо розділити. Ті, хто приймає Його тільки як людину, не в змозі зрозуміти Його так само, як ті, хто бачить у Ньому тільки Бога.

– Скажіть мені, у що ви вірите, але скажіть так коротко і ясно, щоб я міг одразу вас зрозуміти.

– Я, пане Коримський, вірю в слово: «Так-бо Бог полюбив світ, що дав Сина Свого Однородженого». Син Божий теж є Богом, чи не так?

– Згоден. Далі?

– Щоб віддати Сина, Бог повинен був допустити, щоб Той став Людиною і прийняв наше тіло. Отже, Син Божий став сином Марії, тобто Людиною. Євангелісти описують нам, як Ісус жив, страждав і вмер. Його гасло: любити і прощати! Він один показав нам любов Батька і Його прощення. До Його пришестя було десять законів. Ісус поєднав їх в один: любити Бога всім серцем, а ближнього – як самого себе. Він дав цей великий завіт, але Він його Сам і виконав. Усе Його життя – безперервний ланцюг діл любови. Усе розпочалося у Вифлеємському хліві, а завершилося на Голгофі в самопожертві за ворогів, відступників і зрадників.

Ісус Христос здійснив доручену Йому місію спасіння на цій землі. Він зробив це як Людина, і тому цілком справедливо може і від кожного з нас вимагати: зректися самого себе, узяти свій хрест і йти за Ним. Доказом того, що Ісус був не тільки Людиною, є те, що Він через десять днів після Свого вознесіння послав Духа Святого на апостолів й усіх, хто увірував у Нього, зробивши з них нових людей, які говорили не тільки новими мовами, а й жили новим, до того зовсім незнаним життям. Ці люди потім жили на землі так, як жив і Він: вони любили своїх ворогів, молилися за них, благословляли тих, хто їх мучив, і прощали своїм мучителям.

– Вони були здатні на це, бо Ісус дав їм Духа Свого, – перервав його Миколка. – Христос теж мав цю здатність, тому що Він, маючи людське тіло, мав і Духа Святого від Бога. Ви мені багато що прояснили, але головного так і не сказали. Я згоден, що з допомогою Духа Божого можна жити по-Божому, але як без Нього?

– Без Нього це, звичайно, неможливо, пане Коримський. У першому розділі Євангелія від Івана написано, що Ісус Христос прийшов у цей світ до Своїх, а Свої Його не прийняли. «А всім, що Його прийняли, їм владу дало дітьми Божими стати, тим, що вірять у Ймення Його». Ці слова говорять нам про те, що коли Бог так полюбив світ, що віддав єдинородного Сина Свого, Він тим, хто цього Сина, цей дарунок, прийняв вірою, дав владу – і цю владу уособлює Святий Дух – бути дітьми Божими. Ви мене розумієте, мій ласкавий пане?

– Цілком, пане Урзине! – юнак підвівся і кілька разів непевною ходою пройшовся по кімнаті.

Раптом він зупинився і пильно глянув на провізора.

– Мирославе, а вам Він дав цю владу? Ви впевнені, що ви дитя Боже?

– Так, пане Коримський, завдяки такій прекрасній любові Божій! Бог Батько дав мені Свого Сина, мого Господа Ісуса Христа. Я Його прийняв, а Ісус Христос, обмивши мене спершу Своєю кров’ю від моїх гріхів і освятивши моє серце для Себе, дав мені Свого Святого Духа. Так Він виконав прекрасну обітницю: «Ми прийдемо до нього, і оселю закладемо в нього».

Обличчя Мирослава пломеніло лагідністю і впевненістю.

– Я, щоправда, ще не маю тієї сили, – продовжував він спокійно, – не маю тієї мужности, яку мали перші християни. Можливо, я сьогодні не був би спроможний прийняти ганебну смерть і, незважаючи на муки, благословляти своїх мучителів. Але я вірю, що, залишаючись слухняним, небесний мій Учитель навчить мене жити і вмерти так, щоб не зрадити Христа. Він – Дух сили, і Він підкріпить мене в моїй боротьбі. Певна річ, через мою слабість у Христа зі мною буде ще багато клопоту, але Він мене не залишить, тому що Він вірний...

Вечоріло, захід пломенів багрянцем. Кімната була залита золотаво-рожевим світлом. Але Миколка Коримський цього не бачив. Очі його були закриті, душа його, здавалося, полинула в невідомі далі.

Урзин дивився на юнака, і хоча вуста провізора не ворушилися, але він молився.

– А де написано, що Він дав вам владу бути дитям Божим? – запитав юнак після тривалого мовчання, не розплющуючи очей.

Лице Урзина освітилося радістю.

– У першому розділі Євангелія від Івана. Якщо дозволите, я прочитаю вам увесь розділ.

– Так, прошу!

Урзин взяв у руки Новий Заповіт і почав читати. У тиші недільного вечора голос його звучав, наче ніжна музика. Слухаючи вірш: «І життя було в Нім, а життя було Світлом людей», Миколка спрямував свій погляд до золотаво-рожевого неба, потім на вуста Урзина. На словах: «Воно в світі було, і світ через Нього повстав, але світ не пізнав Його. До свого Воно прибуло, – та свої відцурались Його, – голос Урзина затремтів, а на обличчі майнула тінь. – А всім, що Його прийняли, їм владу дало дітьми Божими стати, тим, що вірять у Ймення Його, що не з крови, ані з пожадливости тіла, ані з пожадливости мужа, але народились від Бога. І Слово сталося тілом, і перебувало між нами, повне благодаті та правди, і ми бачили славу Його, славу як Однородженого від Отця».

Урзин відвів очі від книги і сказав:

– Бачите, пане Коримський, ці слова свідчать, що Ісуса Боголюдину розділити неможливо.

– Так, Мирославе, ваша правда. Ісус Христос приніс у світ благодать, любов та істину. Розумієте, досі Христос був для мене лише поняттям високого, доброчинного, доброго, а тепер Він постає переді мною як особистість, як Бог, Який зробився Людиною. Це надзвичайно цікаво. Якщо ви не втомилися, читайте, будь ласка, далі.

– Із задоволенням.

Урзин підклав дров у вогонь, прикрив ноги юнака своєю старою ковдрою і, присунувши своє крісло ближче, продовжив читати. На словах: «Наступного дня Іван бачить Ісуса, що до нього йде, та й каже: “Оце Агнець Божий, що на Себе гріх світу бере”», Микола знову перервав його питанням:

– Як ви це розумієте? Чому Іван називає Його Агнцем?

– Це ми знайдемо в Старому Заповіті.

Мирослав приніс Біблію і прочитав спершу про призначення пасхального агнця, потім розділ 53 пророка Ісаї, і перед слухачем у всій своїй величі та значенні постав правдивий Пасхальний Агнець, що власною смертю викупив усе людство від рабства гріха й кари на смерть.

На жаль, почало сутеніти. Читати стало неможливо далі того місця, як двоє учнів Івана прийшли до Христа і залишилися в Нього і як Андрій шукав свого брата Симона і сказав: «Знайшли ми Месію, що визначає: Христос».

– Для читання вже досить темно, – мовив Миколка Коримський, – відкладіть книгу. Напевне, ви втомилися, але з вами так гарно сидіти й говорити. Сподіваюся, ви не будете заперечувати, якщо я ще залишуся.

– Не буду, пане Коримський. Це для мене щастя.

– Ви мені лестите, Мирославе.

– Ні, пане Коримський, я кажу щиру правду.

– З вашого обличчя й так видно, що ви мені раді, тому я залишаюся. Я міг би запросити вас до себе, але там холодно. Коли я зайшов до вас, ви щось писали...

– Так, я писав у свій щоденник.

– Ви ведете щоденник? Хіба таке одноманітне життя достойне, щоб присвячувати йому щоденник?

– Я тільки в неділю занотовую події минулого тижня.

– А що ви напишете про сьогоднішній день?

– Що я був щасливий, читаючи вам Євангеліє нашого Господа, і що мій Спаситель сьогодні вперше стояв особисто перед вами.

– Це для вас настільки важливо?

– Дуже. Мій Господь і Спаситель завжди завершує почате. Після того як Христос явився вам, Він особисто допоможе вам пізнати Його. Дух Святий буде діяти, аж поки ви не почнете шукати Його і, зрештою, із великою радістю не кинетеся в Його обійми. Він прийме вас у Своє серце і зробить вас Своїм щасливим дитям Божим. І саме тому я хочу, щоб ця подія потрапила до мого щоденника. Коли ви усвідомите це щастя, то все своє життя будете згадувати цей недільний вечір, коли разом із золотою вечірньою зорею перший промінь Божого світла осяяв ваше серце.

– Ви гадаєте, що до цього дня в моїй душі була лиш темрява? – запитав юнак, спохмурнівши. – Адже ви мене до хвороби зовсім не знали. Теперішній Миколка Коримський не той, що був раніше.

– Це так, пане Коримський, але світло буває різне: одне – мінливе світло, яке не може освітити ніч і хмари; інше – щире світло, що сяє в темряві, але ми йому не довіряємося. Я теж роками ходив за іншим світлом. Але коли мені довелося ввійти в глибокі води страждань, воно розсіялося. Тоді мою душу освітило щире світло. Незважаючи на те що обставини мої не змінилися і, припускаю, ніколи не зміняться, у моїй душі світло й тепло, і я щасливий.

– Виходить, – перервав його хворий, – ваша скорбота ще не минула? У чому вона? Може, ви зазнали непоправної втрати?

– Так, пане Коримський, я все загубив на цьому світі... Однак, годі про це.

– Але мені вас так шкода, що я хотів би якось допомогти. Може, утрата ваша лише вдавана? Чи її покрила могила?

– Так, вона похована.

– І ви все-таки щасливі? – юнак узяв руку молодого провізора у свої руки.

– Я щасливий, пане Коримський, ніч у мені минула і мене осяває вічне світло. Коли це світло освітить і ваше серце, тоді ви не будете почуватися нещасним.

О, Боже, поклик мій почуй в цю мить:

В любові я Твоїй ввік хочу жить,

В любові я Твоїй ввік хочу жить.

Всім серцем хочу я любить Христа,

Бо в Ньому – ціль моя й одна мета,

Бо в Ньому – ціль моя й одна мета.

Блукав я в марноті, до смерті йшов,

Але знайшов в Христі життя й любов,

Але знайшов в Христі життя й любов.

У вічний Край піду я від землі,

Христа побачу там в Його красі,

Христа побачу там в Його красі!

– Які чудові слова, пане Урзине! А мотив цієї пісні ви знаєте?

– Так, пане Коримський. Хочете, я вам її заспіваю?

– Прошу вас!

Молодий провізор знову притулився до печі. Зазвучав його ніжний чистий голос. На небі згас останній промінь світла, і між сніжними хмарами засяяли дві зірки.

Розділ тринадцятий

Ці дві зірки засяяли над Подградом недільного вечора і, здається, саме тоді, коли в ошатному будиночку серед ялинника запанувало щастя. Маргіта нарешті була зі своїм батьком.

Незграбність і розгубленість першої зустрічі після сімнадцяти років розлуки незабаром зникли. Тепер батько і донька сиділи в маленькому салоні на дивані, провадячи щиру розмову. Одна рука Маргіти спочивала в руках батька, іншою вона обіймала його. Поклавши голову на його плече, вона розповідала про власні плани на майбутнє.

Обличчя Коримського, на якому й сліду не залишилося від гордости, світилося щастям і радістю. Чоловік не зводив погляду з доньки, немовби ці години мали б відшкодувати все, чого він був позбавлений за ті сімнадцять років.

Маргіта повідала йому, що вже тиждень як вчить словацьку мову, що з допомогою вчителя Галя має намір продовжити навчання, і їй зараз стало в нагоді знання чеської мови. Вони говорили про будинок, який батько хотів придбати для Миколки, де той міг би жити влітку. Виявилося, що це був саме той покинутий будиночок біля водоспаду, який привернув увагу Маргіти.

Щоправда, вона б хотіла, щоб Миколка жив у Гірці: але повинна була погодитися з батьком, що це буде так, ніби вони з нею помирилися саме для цього. Та дівчина попросила дозволити їй зайнятися облаштуванням будинку для свого брата і лікаря Лермонтова. Маргіта міркувала: «Хай спершу заселяться в цей будиночок, а буватимуть частіше в мене, аніж там. Дідусь теж обіцяв перебратися сюди на літо. І батько приїжджатиме до Миколки – яке дивовижне життя в нас почнеться!»

Тихий дзенькіт дзвіночка перервав їхню розмову. Маргіта підхопилася.

– Дозволь, батьку, на хвилинку залишити тебе, – і, не дочекавшись відповіді, вибігла.

Чоловік подивився вслід їй, своїй дівчинці, і тільки коли вона зникла, згадав, що його донька заміжня жінка...

Уже чотири години пан Коримський перебував у Гірці. Вони з донькою разом побували в тому будиночку, говорили лише про сьогодення, оскільки минуле згадувати тяжко. Про Адама вона взагалі не прохопилася жодним словом, зате вже про дідуся говорила дуже багато і з великою любов’ю.

Тінь стурбованости промайнула на обличчі пана Коримського. Але враз ніжна рука доньки обійняла його за шию.

– Рідненький, чому ти такий сумний?

– Ох, ти вже повернулася, Маргіто! – і він пригорнув її до себе.

– Я прийшла запросити тебе на вечерю.

– Але ми тільки-но пили каву.

– Це було давно, а ти майже нічого не їв. Тепер ти вшануєш господиню, правда ж?

– Так, ти будеш задоволена.

Маргіта взяла батька під руку і повела коридором до яскраво освітленої їдальні, прикрашеної квітами.

– Ти цікавилася, чого я так задумався, – мовив пан Коримський після вечері, коли Маргіта розливала чай. – Я думав про того, про кого моя донька не згадала жодним словом. Що б він сказав про наше примирення?

Обличчя молодої жінки враз стало холодним, наче лід.

– Ти маєш на увазі Адама Орловського? – спитала вона холодно. – Що йому до того?

Коримський із жахом подивився на свою доньку.

– Маргіто! Адже він твій чоловік і найближча тобі людина на землі!

Вона заперечно похитала головою.

– Ти помиляєшся, батьку. Перед усіма він дійсно мій чоловік, але особисто для мене він ніхто, таким він і залишиться. Дідусь бажав нашого союзу, і ми не могли йому відмовити. Ми вперше зустрілися лише за годину до вінчання, а потім, щоб не зганьбити честі сім’ї, домовилися поводитися як чоловік і жінка, а насправді він буде жити для науки, а я – для дідуся.

– Хто це придумав, Маргіто? – ошелешено запитав пан Коримський, узявши руку доньки у свою.

– Я, батьку.

– І Адам погодився?

– Так, звичайно! Не дивуйся, це не так і погано.

– Ні, це дуже погано, дитя моє! Ти мене не дивуєш, але він... у його віці... Життя триває довго, а ви обидва такі молоді... До того ж серце людське не може жити без любови.

– Я знаю, батьку. Але моє серце не залишиться без любови: у мене є ти і дідусь, і Миколка. Ви мене любите, а я – вас усіх!

– Припустімо, що тобі цього досить, ну а Адамові?

– В Адама є наука.

– Ох, Маргіто, таке гаряче серце, як в Адама, не може заповнити наука!

– Це мене не обходить, батьку. Коли він просив моєї руки, він мені ясно дав зрозуміти, що не бажає нічого іншого, окрім вірности, і я йому вірна.

Обличчя Коримського стало похмурим. Він зрозумів, якої образи заподіяли доньці. Більше він не дивувався і нічого не говорив на захист зятя.

Маргіта повернула розмову в інше русло, і він був радий цьому. Вона повела батька назад у салон і продемонструвала свої знання зі словацької мови. Почали говорити про те, що вона може зробити для місцевої школи. Коли батько зауважив, що школа протестантська, молода жінка з подивом подивилася на нього:

– Але я теж протестантської віри...

– Ти, Маргіто? – запитав він здивовано.

– Ти дивуєшся? У мене та сама віра, що й у моїх батьків!

– Мати твоя не завжди була протестантської віри, – мовив пан Коримський похмуро. – А дівчата змішаних шлюбів приймають віросповідання матері. Ти охрещена в католицькій церкві, і вона вважає тебе своєю.

– Це неможливо! Адже я навіть не знаю католицького вчення! – вигукнула Маргіта збуджено. – Мої виховательки були євангелічної віри, в А. мене вважають лютеранкою. Там я навчалася релігії. Тільки при конфірмації пастор мені сказав, що він не може зробити її через певні перешкоди, напевно, маючи на увазі саме це. Виходить, католицька церква має на мене права?

Дівчина задумливо схилила голову.

– У вісімнадцять років ти сама належала б до нашої церкви, якби не Орловські. Однак дідуся це, напевно, дуже б образило.

– Вибач, батьку, я вже принесла свою волю в жертву дідусеві, але волею совісті я не поступлюся. У пансіоні я прочитала жахливу книжку «Іспанські брати». Ніколи я не бажала належати до римської церкви, і мені дуже шкода, що дідусь до неї належить.

– Маргіто, середньовіччя вже не повернеться. Тепер різниця між релігіями ледь помітна, а у вищих колах і поготів.

– Можливо, батьку. Але протестантів раніше гнобили, а мене завжди тягне стати на бік тих, хто потерпає від несправедливости. Окрім того, нас навчають, що церква – наша мати. Яка ж вона мені мати – католицька церква, коли дотепер вона мені нічого не дала, за винятком водохрещення, не піклувалася про мене? Ні, не хочу! Я хочу знайти книжки, щоб осягнути різницю, а потім, коли настане час, я скажу дідусеві про своє рішення. Він не стане мене стримувати, от подивишся. А тепер поговорімо про щось інше, бо тебе, бачу, це засмутило, батьку!

Вони говорили до глибокої ночі. Коли Коримський наступного дня залишив Гірку, він став багатший на кілька годин негаданого щастя, однак душу йому ятрили тяжкі роздуми: вимушений шлюб його доньки та її рішення ніколи не належати до католицької церкви.

Розділ чотирнадцятий

У маєтку інженера Райнера тривав урочистий вечір. Вишукане товариство святкувало день народження господині будинку – пані Райнер. Ще однією причиною було одержання паном Райнером титулу барона й зарахування його до дворянства. Цілком можна зрозуміти щастя людини, яка має заслуги перед суспільством у справі розвитку шляхів сполучення, яка після чотирнадцяти років зразкового шлюбу нарешті може з’явитися у вищому світі нарівні з дружиною у званні дворянина.

Зала світилася безліччю вогнів. Повітря наповнено тонким ароматом парфумів і живих квітів. Тут було чимало панянок, модно вбраних вродливих пані, однак господиню жодна з них не перевершила. Її тут вважали «польською трояндою», як колись називали вдома.

Бузкового кольору шовк пишними зборками спадав вздовж стрункого стану; у золотавому волоссі – безліч шпильок з перлинами. Її чорні очі заворожували. Жодного з гостей вона не обділила своєю увагою. Коли ж погляд її падав на чоловіка, вона вся немов спалахувала гордощами. Ніхто з гостей – стовбових шляхтичів – зовні не відповідав цьому званню так, як її чоловік.

Гості розважалися. Серед веселощів незадовго до вечері пані Райнер (чи як тепер її називали слуги – пані баронеса) покликали, щоб зробити розпорядження щодо сервірування столу для закуски опівночі. Потім баронеса попрямувала до свого будуару, щоб відмити свої ніжні пальці трояндовою водою, поправити зачіску й мережива навколо шиї.

Глянувши в люстро, вона злякалася свого виду – на її обличчі надто явно проступала втома.

«Відпочину лише якусь хвильку», – сказала собі Наталія і вмостилася в крісло. Вона взяла флакон парфумів, напахала ними хусточку. І раптом пані баронеса помітила на столику лист, якого не встигла навіть розпечатати, поспіхом кинувши його, коли стали збиратися гості.

«Напевно, ще одне нудне привітання», – байдуже подумала вона, розірвала конверт і почала читати. З кожним рядком обличчя її ставало дедалі блідим. Вираз нудьги й невдоволення змінився відчаєм і болем. Вона читала:

Дорога Наталіє!

Знаючи, що ніхто не повідомить Вас про надзвичайні події, я, Ваша давня подруга, змушена написати Вам. Мати завжди залишається матір’ю, хоч би як складалися обставини життя. Коли я тиждень тому приїхала в Подград, то від лікаря Раушера почула сумну новину: місяць тому Ваш син Микола Коримський отруївся. Який жах! Він, звичайно, ненавмисно отруївся. Це був нещасний випадок у лабораторії.

Завдяки швидкій лікарській допомозі його врятували від смерти, але юнак багато страждав і зараз сильно слабує. Кажуть, лише тінь залишилася від колишнього життєрадісного Миколки. Днями його повезуть на південь, можливо, він там і помре. Бідолашний Миколка! Я пам’ятаю, як Ви якось були з ним у нас, який це милий хлопчик із золотавим волоссям.

Лікар Раушер каже, що і до нещастя він був схожий на квітку. Так і треба тому Коримському, він іншого й не заслуговує, але цей бідолашний юнак!

І треба ж було такому статися саме тоді, коли він склав усі іспити й готувався стати вченим-хіміком! Адже юнак і додому приїхав тільки погостити зі своїм другом, лікарем Лермонтовим, а потім вони планували вирушити в подорож. От він і вирушить...

Я довго думала, писати Вам чи ні, адже Ви відвідати його однаково не зможете. Але я не мала спокою. Кожен вболіває за нього, тільки рідна мати не знає, що випало на долю її любого сина. Тож, якщо Ви нічого не можете зробити для нього, то хоча б моліться за нього матері Божій.

Вибачте, що я засмутила Вас цією звісткою.

Віддана Вам

Клара Хорст

Прочитавши цього жахливого листа, Наталія Райнер наче скам’яніла. «Він отруївся! Він уже кілька тижнів страждає і дотепер іще хворий! Вони повезуть його на південь, щоб він там помер?! А я донині нічого про це не знала і не довідалася б, якби ця жінка, що я колись нею погорджувала, не написала мені. Вона, звичайно, писала з наміром ранити мене... Мій хлопчику... Мій дорогий син помирає!»

Пані глянула в люстро і зробила такий рух, начебто хотіла зірвати із себе прикраси і сукню. Раптом підхопилася і, ламаючи руки, почала ходити кімнатою. Сліз в очах не було, ні! Їй не можна плакати! Як вона потім із заплаканими очима постане перед гостями? А вийти до них необхідно – вона хазяйка дому, це її свято. А її син, певно, помирає в муках!

Вона знову впала в крісло, поклавши складені руки на стіл і схиливши на них голову. Вона не почула, як рипнули двері й наблизилися кроки, не побачила, як увійшов чоловік.

Барон Райнер від подиву застиг на місці. Відколи Наталія Орловська стала його дружиною, він пожертвував усім і докладав усіх зусиль, щоб одержати дворянський титул. А тепер, після стількох років самовідданої праці, знайти її в такому стані!

Чоловік схилився над дружиною – найдорожчим, що мав на цій землі.

– Наталіє, рідна моя, що сталося? Що з тобою?

Він побачив її спотворене горем обличчя, але й вона побачила його, і цього було досить, щоб отямитися й усміхнутися.

– Вибач, Роберте, мені було недобре. Але тепер уже краще. Прошу, перепроси за мене гостей. Я зберуся на силі й за кілька хвилин зможу до них вийти.

– Що сталося? – спитав він знову і, пригорнувши її до себе, відчув, що вона вся тремтить. – Адже ти була здорова? Що з тобою?

– Я не знаю, – збрехала Наталія. – Я тільки хотіла помити руки й поправити сукню, і раптом мені стало зле...

– Може, від цих парфумів, що ти розлила на столику?

– Напевно. Не знаю. Будь ласка, ходімо звідси, – попросила вона, ламаючи руки.

Він виніс її у спальню й поклав на дивані.

– Я піду перепрошу гостей, і якщо ти не зможеш вийти, приведу лікаря Г., – сказав він, поцілував її холодне вологе чоло й вийшов.

Вона жадібно хапала повітря ротом, ніби вмирала від задухи.

Наталія весь час намагалася переконати чоловіка, що минулого для неї більше не існує. Вона знала, ким була для цієї людини, і не хотіла давати йому підстави для недовіри. Якби ж він знав, як ота звістка на неї подіяла!

Коли чотирнадцять років тому перед вівтарем вона віддала йому свою руку, то лише для того, щоб відчувати, що її кохають. Без любови вона не могла жити. Вона хотіла, щоб в обіймах любови її несло по життю. Райнера вона не кохала, але поважала за чесну шляхетну вдачу. Своїм шлюбом з ним вона хотіла затулити роти пліткарям і довести всім, що її просто так не можна покинути. Наталія віддано й сумлінно намагалася покохати чоловіка, який вирвав її з того вкрай незадовільного становища, у якому вона опинилася як розлучена жінка. Але всі її намагання були марними. Бідолашне серце ніколи не могло зігрітися від Райнерового серця, тому що образ колишнього чоловіка, першої її любови, якого вона так недостойно покинула, не зникав з пам’яті.

Є серця, які люблять лише раз. Таким було й серце баронеси. Як часто безсонними ночами вона картала себе, що тоді не простила й пішла з дому під старою фортецею. І хоч покинула все, але з почуттями нічого не могла зробити. Колишній чоловік до цього дня жив один, а ось вона ніколи вже не зможе повернутися до нього. Осліплена гнівом і страшним болем, вона під час судового процесу геть не думала, що їй доведеться розлучитися із сином. Вона втратила його назавжди, як і коханого чоловіка.

Доньку – живу пам’ять про загублене щастя, вона не могла любити так щиро, хоч би як хотіла, щоб менше нагадувати Райнеру про своє минуле і про те, що він сам не має дітей.

Як вони обоє зраділи, коли з Орлова прийшла пропозиція видати доньку заміж! Маргіта більше не нагадуватиме про втрачене назавжди. Нехай вона там буде щаслива, нехай вона замінить дідусеві її – занапащену доньку. Адже для самої Наталії Райнер шляху в Подградську долину не було...

Чотирнадцять років жила Наталія, обманюючи себе і свого люблячого, але нелюбого чоловіка, однак туга від розлуки за тим, що було дорогим її серцю, не згасала. То чого дивуватися, що сили сьогодні так раптово покинули її? Вона відчула майже непереборне бажання вмерти. Ох, якби цим вона могла врятувати свого любого сина!

Незабаром повернувся барон Райнер із лікарем. Оглянувши її і призначивши повний спокій, він за дверима пояснив: «Нервова напруга...»

Господиню того вечора ніхто з гостей більше не бачив. Добре, що недуга її настала після вечері. Даючи безліч добрих порад і висловлюючи співчуття, гості залишили будинок Райнера.

Стало порожньо й тихо.

«Не може бути, щоб таке сталося без якоїсь особливої причини, – міркував барон, схилившись над зануреною в сон дружиною. – Щось її сильно схвилювало. Але що?»

Трохи згодом він знайшов у шафі зім’ятий лист і, прочитавши його, усе зрозумів.

«Бідолашна Наталія, – думав Райнер, – вона не змогла винести такого удару. Кров – це не абищо. Він – її первісток. Вона його любила й любить. І от, після стількох років перша звістка, і така жахлива! Коли пішла Маргіта, я зрадів, що вона буде належати тільки мені. А все вийшло інакше».

Смутний барон розірвав листа, кинув його у вогонь і вийшов з кімнати, твердо пообіцявши собі якнайшвидше добути для дружини більш докладні відомості про стан її сина.

Розділ п’ятнадцятий

Під розчиненим ілюмінатором у шикарній каюті корабля на м’яких килимах лежала дівчина, поклавши білі руки під голову. Струнку постать облягала білосніжна сукня з дорогими мереживами. Чорні, як ніч, коси обрамляли її мармурове чоло. Білизну обличчя підкреслювали довгі густі вії та вигнуті брови. Обличчя її видавалося прекрасним, але водночас чимось відлякувало.

Через ілюмінатор долинали звуки пісні про загиблого в бурхливому морі матроса. Дівчина слухала спів, і обличчя її робилося дедалі похмурішим і замисленим. Вона не почула, як відчинилися двері, не почула швидких кроків і отямилася лише тоді, коли поруч із собою почула голос:

– Тамаро, квітко моя, що з тобою?

Печаль відбилася на її обличчі.

– Це ти, батьку? Нічого, усе гаразд.

– Дитя моє, ти знаєш, я для тебе зроблю все. Може, маєш нездійснене бажання? То тільки скажи!

Вона похитала головою.

– Ти сумуєш? Куди поділися Орфа й Ася? Чому вони не розважають тебе читанням і музикою? – насупився він.

– Я їх сама відіслала, не хотіла слухати.

– Може, хочеш, щоб я тобі почитав?

– Ні, навіщо? – вимовила вона тужливо. – Я слухала спів. Хтось співав про загиблий корабель і нещасного матроса. Я б теж хотіла разом із ним спочивати там, у світі коралів і перлів, де я, хоча б і нічого не бачила, але й ні про що не шкодувала.

– Тамаро! – скрикнув він. – Тамаро, квітко моя, про що ти думаєш? Ти ж знаєш: усе буде добре. Коли приїдемо додому, я впорядкую свої справи, і ми негайно переселимося в Західну Європу. Там м’який клімат, і ти одразу ж видужаєш.

Вона заперечно похитала головою.

– Я Єгипет ніколи не залишу.

– Сонце моє, це тільки на короткий час, не назавжди.

– Навіть на короткий час я не поїду в Європу. Я до неї ніколи не звикну, і я не хотіла б там умерти. Залиш мене вдома, там я хочу мати вічний спокій.

У відчаї чоловік руками затулив обличчя. Груди його високо здіймалися від хвилювання. Видно було, чого коштувало йому опанувати себе.

– Я прийшов по тебе, Тамаро, – сказав він трохи згодом. – Може, прогуляємося палубою? Я хотів би відрекомендувати тебе одному археологу, що прямує до Єгипту. Він великий шанувальник нашої батьківщини.

На обличчі дівчини відбилося зацікавлення.

– Добре, батьку, але приведи його сюди, я зараз не хочу виходити, – сказала вона.

– Гаразд, доню. Але спершу пришлю Орфу. Ти напевно захочеш перевдягнутися. За пів години ми прийдемо.

– Добре, тату, – дівчина оповила його шию руками.

Батько ніжно пригорнув її до себе:

– Що, дитя моє?

– Не сердься, мені було так сумно.

– Коли ж то я сердився, рідна?

– Ніколи, бо ти такий добрий, а я погана.

– Ох, ти моє золоте дитятко, люба моя, ти завжди добра!

У каюту Адама Орловського постукали. Коли гість увійшов, Адам був здивований, бо на маркіза Орано він зовсім не чекав.

– Вибачте, якщо відволікаю вас від роботи, – чемно промовив гість, коли хазяїн запропонував йому сісти в крісло.

– Нічого! Усе одно я відволікся від роботи, слухаючи спів на палубі.

– Цей спів, власне, і є причиною мого візиту.

– Он як?

– Він навіяв на мою доньку дуже сумний настрій.

Адам здивовано глянув на свого гостя. Він уже кілька разів зустрічався з маркізом, але ніколи нічого не чув про його доньку – і раптом такі слова.

– Можливо, маркіза не любить співу? – зауважив Адам, знітившись.

– О ні, то пісня була занадто сумною. І оскільки я не знав, як розважити доньку, я схитрував, пообіцявши їй відрекомендувати вас, пане Орловський.

Адам мимоволі кинув на маркіза швидкий, але виразний погляд і хотів сказати, що не звик розважати зажурених панянок, що він тут не для цього, щоб розвіювати жіночу нудьгу. Але маркіз, ніби угадавши таку відповідь, мовив із сумом в голосі:

– У мене лише одне дитя, пане Орловський, і вона почувається нещасною... Хоч я багатий, наділений великою владою, але цього замало, щоб моя квітка усміхнулася, особливо тут, на кораблі.

– І чого не вистачає маркізі? – мимоволі поцікавився Адама.

– Кілька років тому її зір погіршав. Лікарі кажуть, що це нервове, від тривалого навчання. Бувають дні, коли вона досить добре бачить, а потім зір слабшає, часом її огортає темрява. Ми повертаємося з Парижа. Надія ще є. Потрібно переселитися в Західну Європу років на два-три. Лікарі сподіваються, що за цей час нерви доньки зміцніють і їй покращає. Тому, якщо ваша ласка, присвятіть сьогодні трохи свого часу для моєї доньки. Чи я занадто нав’язливий?

– Ні, ні!

Адам узяв руку нещасного маркіза у свої руки. Він більше не дивувався, що той настільки заклопотаний своєю донькою.

– Але про що мені з маркізою говорити?

– Скажімо, про дослідження в області археології. Вона дуже любить Єгипет. Ваш інтерес до її батьківщини потішить доньку. Також я хотів би вас просити в бесіді розказати про красу своєї батьківщини – Угорщини. Я дуже боюся, що вона не погодиться залишити Єгипет. А везти її силоміць я не зміг би. Якщо зможете зацікавити її, то буде краще. Допоможіть мені, будь ласка!

– Із задоволенням. Я зроблю все, на що тільки здатний учений сухар.

Про себе ж він подумав: «Яку місію я взяв на себе? Розважати нещасну панну!»

Коли за чверть години Адам із маркізом сиділи в пишно обставленій жіночій каюті, до них вийшла дівчина років сімнадцяти. Щоб приховати хвилювання, він низько вклонився.

Відрекомендувавши їх одне одному, маркіз одразу ж повів мову про археологічну експедицію. Зацікавившись, маркіза поставила кілька запитань, і незабаром зав’язалося невимушене спілкування. Цьому сприяло і те, що батько й донька Орано добре володіли німецькою, тож Адамові не довелося мучитися з французькою.

Кожне слово юної єгиптянки свідчило про її велику любов до батьківщини. Вона показувала Адамові альбоми зі світлинами.

– На чужині я хотіла мати при собі хоча б знімки.

– Як ви вимовляєте це «на чужині», маркізо, – весело заперечив Адам. – У кожного з нас, європейців, там своя батьківщина й місце народження, яке ми так само щиро любимо, як ви свій Єгипет.

– А де ваша батьківщина? – допитувалася вона.

– Батьківщини своєї я ще не бачив, я знаю тільки країну мого народження. Якщо дозволите, я трохи про неї вам розповім.

– Так, так, будь ласка! Але спочатку поясніть мені, як це виходить, що ви ще не бачили своєї батьківщини?

– Я син переселенця.

Заохочений інтересом слухачки, Адам розповів про долю родини Орловських. Він яскраво описав їй красу Угорщини, особливо високі Татри, безкраї полонини. Розповів, що зараз там усе покрито снігом і як чудово можна покататися на санчатах. Адам навіть трохи перебільшував, але хіба можна його засуджувати?

– Як добре, – задумливо мовила дівчина, – коли є родина, брати, сестри, дідусь... У мене нікого, усі померли.

– Шановна маркізо, адже й у мене, окрім дідуся, більше нікого немає.

– І батьків немає?

– Мати померла одразу ж після мого народження, незабаром і батько, а братів чи сестер немає.

– Виходить, ваш дідусь теж самотній? – проказала вона сумовито.

На мить обличчя Адама почервоніло. Мимоволі дівчина викрила його в тому, що він забув згадати Маргіту. Але навіщо про це говорити? Що їм до того, одружений він чи ні? Однак очі маркізи вимагали відповіді, і він сказав:

– У дідуся живе тепер онука, моя кузина, з нею він не нудьгує.

– А ваша кузина теж сирота, як і ви?

– Так, але я її мало знаю. Вона приїхала за день до мого від’їзду, ми бачилися всього кілька годин. З листів дідуся видно, що нею він дуже задоволений.

«Так, – подумав Адам, – із цим я впорався. Тепер більше ніхто не згадає, що в мене вдома дружина, яка, власне і не є моєю дружиною».

Однак у серці він відчув докір сумління, як це буває завжди, коли намагаєшся щось приховати.

Мету візиту було досягнуто. Адам добре виконав свою роль. Він так розважив і розвеселив нещасну дівчину, що та навіть піднялася на палубу, де він відрекомендував її своїм друзям.

Увечері всіх чотирьох панів і капітана корабля маркіз запросив на чай. Там вони познайомилися з почтом маркіза і з компаньйонками маркізи, високоосвіченими паннами. Маркіза мала гарний настрій. Лише іноді підпирала голову руками, немов задумавшись про щось.

Залишившись після відходу гостей наодинці з маркізом Орано, вона сказала йому:

– Батьку, я дуже хотіла б побачити батьківщину пана Орловського.

– Польщу?! – маркіз, сполотнівши, пригорнув доньку до себе.

– Ні, Угорщину. Те місце, де живе його дідусь. Він говорив, там високі Татри й багато озер. Ти ж казав, що нам потрібно в Європу, то поїдьмо туди!

Маркіз сховав своє обличчя у волоссі доньки.

– Дитя моє, у всій Угорщині я навряд знайду гідне тебе місце.

– Але я хочу туди!

– Ми можемо побувати там, усе оглянути, а жити десь у швейцарських Альпах...

– Ні, туди я не хочу! І взагалі нам нікуди не треба...

– Не сердься, дитя моє, усе буде, як ти захочеш.

Уранці маркіз спочатку довго говорив з Адамом, а потім – зі своїм управителем.

Розділ шістнадцятий

– Послухайте, добродії, що пише мені Адам! – такими словами зустрів пан Микола Орловський декана Юрецького, капелана2 Ланга, лікаря Раушера й адвоката Крауса, коли вони, знявши верхній одяг, посідали край шахового столу. – Він просить мене орендувати, а краще купити Подолин для єгипетського маркіза з хворою дитиною. З ним Адам познайомився на кораблі. Що ви на це скажете?

– Подолин? – здивувався декан Юрецький. – Знатна, мабуть, особа!

– Адам написав, що гроші для маркіза – не головне.

– Виходить, у вас з’явиться багатий сусід? – усміхнувся капелан.

– І що ж ви зробите, пане Орловський? – запитав лікар.

– Я побував у Подолині, говорив з управителем Зарканим. Днями вони очікують молодого князя С. Зарканий вважає, що князь залюбки продасть Подолин. Однак треба врахувати, що, окрім парку і двору, там усе вимагає ремонту. Не знаю, що і як робити. Адамові треба написати правду. Я був би радий, якби цей маєток потрапив у руки хорошої людини. Я завжди остерігаюся поганого сусідства.

– От тобі й раз! Якщо в цього єгиптянина вдосталь грошей, він усе впорядкує.

– Вам добре говорити, пане капелане, а якщо ми з ним не поладнаємо? Як бути потім?

– Ну, пане Орловський, поруч ми жити будемо. Він виявиться сусідом пані Маргіти, – весело сказав лікар Раушер.

– Справді. Але хто знає, що за варвар цей єгиптянин!

– Ага, східні люди з паннами дуже ввічливі, – засміявся декан.

Зрештою всі, навіть адвокат, що досі не зронив ані слова, порадили панові Орловському не відмовлятися від посередництва в цій справі.

Уже сидячи за шахами, вони все ще обговорювали цю новину.

– А чи правда, – запитав раптом декан, – що покійний пан Адам Орловський мав стати управителем у Подолині?

Старий, здавалося, не чув: він заглибився в гру. А лікар під столом наступив деканові на ногу, і коли той подивився на нього, він багатозначно приклав палець до вуст.

Коли партію закінчили і хазяїн вийшов розпорядитися щодо вечері для гостей, декан запитав:

– Я, напевно, щось не те сказав, пане лікарю?

– Трохи є.

– Чому?

– Управителем мав стати зниклий безвісти Фердинанд Орловський, хоча той цього й не бажав.

– Що ж, іншим разом буду уважнішим, щоб ви не наступали мені на мозолі.

За вікном вирувала негода, тому пан Микола залишив гостей у себе на ніч. Він хвилювався за Маргіту, побоюючись, чи не почувається вона самотньою в Гірці, і вирішив більше не залишати її там саму. Або він привезе її сюди, або сам переїде туди.

Гості розійшлися по спальнях, а господар з деканом залишилися ще посидіти біля каміна. Обидва вони зазвичай пізно лягали. Декан уже давно очікував нагоди для розмови.

– Що я, власне, хотів запитати, – почав він, закурюючи сигару. – Чи одержала молода пані Орловська святу конфірмацію3?

– Ще ні, ваше священство.

– От саме зручний випадок буде. Улітку в М. приїде його священство єпископ, і багато дівчат і молодих жінок збирається відвідати його.

– Я радий, що ви мені нагадали про це, ваше священство, бо до цього дня я ще не мав можливости поговорити про це з онукою.

– Я вірю вам. Я б ніколи першим не почав розмови, якби не довідався, що пані Орловська в пансіонаті А. не навчалася нашої релігії. Вибачте, що я про це говорю, з інших предметів у неї все гаразд, але головний предмет зовсім запущений. Це треба надолужити. Також не відомо, чи знає молода пані порядок святої меси й інші необхідні процесії. Перед своїм одруженням молоді до мене не приходили для співбесіди, причастя не приймали. Звичайно, усе так вийшло через поспіх з їхнім одруженням, це можна вибачити й виправити. Пані Маргіта до цього не привчена, а до чого людина змалечку не привчена, те легко запускається.

Пан Микола спохмурнів. Що правда, то правда: окрім Великодня й Різдва, він і сам ніколи не ходив до церкви. Але його покійна дружина й Адам бували там частенько. І Маргіті треба ходити до церкви. Однак, цілком можливо, вона справді не має уявлення про святу месу. Відвідуючи богослужіння, люди можуть побачити її непоінформованість, і це засмутить онуку. Власне, для того він і взяв її від матері, щоб повернути в лоно католицької церкви.

– У вашого священства тепер є капелан – енергійна освічена людина. Він міг би дати моїй онуці те, що необхідно знати добрій побожній католичці.

– Чудовий план, ваша милосте! – схвально вимовив декан. – Ми зробимо це так непомітно, що ніхто, окрім нас чотирьох, не довідається. Усі вважатимуть, що капелан грає з нами в шахи, а він тим часом викладатиме молодій пані істини нашої святої церкви. Кількох годин буде достатньо, усе інше пані Маргіта знайде в чудових книжках, якими ми її забезпечимо.

– Дякую вам, ваше священство! У мене камінь з душі скотився. Домовтеся, будь ласка, з капеланом. Певна річ, він одержить гарну винагороду, особливо, якщо буде мовчати і ніхто не довідається, що моя онука не знає нашої релігії.

– Звичайно, капелан мовчатиме, як могила, адже він сповідник4.

До пізньої ночі тривала розмова про долю Маргіти Орловської, яку хотіли повернути в лоно святої церкви, до якої вона належала через водне хрещення у віці немовляти.

Якби капелан знав, які нові приємні обов’язки на нього чекають, він, напевно, від таких добрих намірів не зміг би заснути.

А Маргіта? Як усе-таки добре, що своє майбутнє ми не знаємо!

2 Помічник священника чи священник, який несе служіння при каплиці, в армії, домашній церкві.

3 Конфірмація – миропомазання; обряд залучення до церковної общини дітей, які досягнули певного віку.

4 Тут: священник, який сповідує; тобто вміє зберігати чужі таємниці.

Розділ сімнадцятий

Десь у той час, коли пан Орловський помітив зміну погоди й розпорядився про вечерю для гостей, на станції Подград зупинився швидкий потяг. Маргіта Орловська швидко вийшла з вагона й почала шукати візника. Вона приїхала в Орлів без попередження, тому дідусь і не прислав екіпаж.

Сьогодні вранці поштою вона одержала листа, і якого!

Люба Маргіто!

Я не можу поїхати, не попрощавшись із тобою хоча б у листі, незнайома моя сестро. Я так хотів побачити тебе! Якби ви, батько й ти, знали, як я тужив, то не боялися б завдати мені болю, і ти прийшла б до мене. А тепер уже пізно. Завтра вранці ми їдемо.

Я вірю, що бажання мого серця колись таки сповниться. А поки всього доброго бажаю тобі, люба моя сестро.

Твій Миколка

Який лист! Маргіта була приголомшена. Навіщо вона добровільно позбавила себе радости бачити брата перед від’їздом, побоюючись завдати йому шкоди? А він так тужив за нею! Якимось чином він довідався, що батько відвідав її, що вони помирилися. Може, сам батько сказав про це. А тепер і справді пізно. Завтра він поїде, і минуть тижні, коли повернеться.

Що робити? Писати чи дати телеграму? Вийде занадто холодно.

Але ж тільки перша година, а швидкий потяг буде о п’ятій. Він у Подолині, на останній станції до Боровців, не зупиняється, а до М. три години дороги.

Тамуючи хвилювання, молода жінка пішла до пані Боровської, від якої довідалася, що санним шляхом з Гірки до М. можна доїхати за дві з половиною години. Маргіта написала вчителю Галю, що їй терміново необхідно виїхати, тож заняття поки скасовуються. Потім вона зробила деякі розпорядження і вдяглася. За цей час запрягли екіпаж, і добрі коні повезли її в М.

Прибувши на станцію, вона ледь устигла придбати квиток... І от вона вже майже досягла мети. Нарешті візок зупинився. Вона розрахувалася з кучером і поспішила до освітленого входу в аптеку. Серце тріпотіло від нагоди побачити любого брата і батька перед їхнім від’їздом, а може, від того, що тепер вона вільно ввійде в цей будинок. Так, вона йшла до своїх, які її любили, тужили за нею. Вона йшла додому! Хвилювання її було настільки сильним, що довелося зупинитися, щоб хоч трохи опанувати себе. Не можна бути надто збудженою, інакше усіх налякає.

– Чи вдома пан Коримський і чим він зайнятий? – привітно запитала Маргіта слугу, який вийшов їй назустріч. От і знадобилися знання словацької мови!

– Вони з паном лікарем пакують речі, – доповів слуга.

– А пан Миколка?

– Він у пана провізора.

– Дякую.

Вона ласкаво кивнула йому й поспішила далі. Урзин минулого разу привів її в кімнату Миколки, тож тепер вона знала, куди йти.

Як добре, що Миколка був там, і вони могли зустрітися сам на сам. Для нього ця зустріч після стількох років могла бути дуже важкою.

Молода жінка тихо прочинила двері. Її обдало приємним теплом. Вона була надто збудженою, щоб відчути холод на вулиці... Тільки тепер вона зрозуміла, як сильно змерзла. У кімнаті світло не горіло, але вогонь з каміна освітлював картину, що назавжди закарбувалася в її пам’яті.

У глибокому зручному кріслі сидів, поставивши ноги на широку низеньку лавочку, її блідий, але гарний брат. Біля його ніг сидів провізор Урзин. Маргіта замилувалася ними. Вона навіть уявила, що і її місце там, біля провізора.

– Дивно, Мирославе, – вів далі Микола, – з вами мені завжди так добре. У вас є щось таке, що заворожує мою душу. Я був такий занепокоєний, що весь тремтів. Знав би це Аврелій, він би мене вклав у постіль і дав би щось заспокійливе, а тут я і без ліків заспокоївся.

– Це зрозуміло, – усміхнувся Урзин.

Його голос, сповнений любови, торкнувся серця Маргіти. Вона хоч трохи хотіла їх послухати.

– Зрозуміло? Чому ж?

– Господь, Якому я належу і служу, Який сказав мені: «Я з тобою», є Князем миру. Не моя, а Його присутність заспокоює вас. Хіба ж ви не знаєте, що лише Ісус Христос може заспокоїти всі бурі та загоїти всі рані?

Маргіта, широко розкривши очі, зачудовано дивилася на Мирослава. Виходить, він вірить, що Ісус Христос з ним тут, у цій кімнаті! Він вірить так само, як ті іспанські герої-мученики! Вони в тюрмі, умираючи, утішалися Його присутністю.

– Мирославе, хіба ви завжди думаєте про Нього? Невже це можливо?

– Це дуже просто, адже, крім Нього, я нікого не маю.

Маргіту охопило дивне відчуття. Їй здалося, що це велике багатство – мати тільки Його Одного і жити в такому світлі й мирі, як цей молодий провізор.

Вона мимоволі ступила вперед і об щось зачепилася. Урзин обернувся й побачив її. Його обличчя засяяло.

– А ми й не помітили, що в нас така довгождана гостя!

Миколка теж обернувся.

– Маргіто!

Серце не надуриш. Миколка відразу впізнав її, ту, яка стояла на порозі. Зі сльозами Маргіта простягла до нього руки й кинулася в обійми.

– Миколко, рідненький мій!

– Маргіто, ти приїхала до мене? Як це прекрасно!

– Як мені не приїхати, коли ти так тужив за мною! Я й не знала...

Маргіта і Миколка плакали в обіймах. Вони й не помітили, коли зник Урзин, як перед цим він знову подивився на них, озирнувшись на порозі. Його погляд був сповнений любови й болю. Вони й не бачили, як у коридорі він, знесилений, притулився до холодної стіни і пригорнув обидві руки спочатку до грудей, а потім до обличчя. Трохи постоявши, молодик побіг сходами нагору й увійшов до зали. Блідість зникла, ущух біль, від якого на цій землі немає ліків. Лише очі були повиті сумом.

– Що таке, Урзине? – з подивом запитав аптекар, закриваючи велику валізу. – Миколці щось знадобилося?

– Ні, пане Коримський! – молодий чоловік усміхнувся. – Для цього він зараз надто щасливий: приїхала пані Орловська.

– Маргіта? – Коримський полишив валізу й підвівся. – Вона з’явилася щойно, у таку негоду? Коли?

– Припускаю, що вона приїхала прямісінько з Гірки. Я прийшов повідомити вам про це. Треба подбати про гарячу вечерю і про спальню. Якщо дозволите, я це зроблю, пане Коримський.

Відповіддю був кивок головою і вдячний погляд гордих очей.

Провізор вийшов. Незабаром усі в домі довідалися, яка дорога гостя до них завітала. Розчулені жінки плакали. Провізор подбав, щоб Маргіта добре влаштувалася. Він наказав принести з кондитерської та ресторану все необхідне для вечері. А також власноруч провітрив і протопив кімнату для гості.

Потім зі слугою винесли із зали валізи, навели порядок і запалили світло, щоб усе було готове, коли пани зійдуть вниз.

Якби хтось колись сказав Коримському, що найщасливіший момент його життя буде в кімнаті провізора, то нізащо б не повірив. А на стіні світилися непомічені ним дотепер слова: «Прощайте – і будете прощені!»

Лікар Лермонтов саме складав маршрут подорожі, коли хтось тихенько торкнув його за плече.

– Ви як дух, Урзине. Де ви залишили Микольця?

– У себе.

– Ви прийшли по мене?

– Ні, я хочу дещо повідомити. Пані Орловська приїхала попрощатися з братом. Я думаю, це через лист, який він їй написав.

– Що, Маргіта Орловська тут? Ви були присутні при їхній зустрічі? Микольцю хвилювання не зашкодили?

– Щастя і любов ніколи не шкодять.

– Пречудова логіка. А про що вони говорили?

– Вони плакали.

– Бідолашні! – лікар схилив голову.

– Тепер і пан Коримський там. Якщо дозволите, я закінчу за вас маршрут подорожі. Друзі завжди охоче діляться щастям. Ідіть, пане лікарю, до пана Миколи!

– Дякую, що рятуєте мене від такої марудної справи. У мене й так не вистачало терпіння, а тепер і поготів. Треба прокласти такий маршрут, щоб не виснажувати Микольця пересадками й чеканням. Осьде я зупинився. Я лише привітаю пані Орловську й повернуся.

Звичайно ж, він не повернувся. Заставши панів уже в салоні, лікар став свідком і ще одним бажаним учасником сімейної ідилії.

– Маргіто, це Аврелій, мій єдиний друг по університету, а тепер – брат і благодійник, – відрекомендував його Микола, і очі дівчини тепло глянули на нього.

– Я від усього серця вдячна вам, пане лікарю, за все, що ви зробили для мого брата і батька, – сказала вона, простягнувши йому руку.

– Так, Маргіто, ми лікареві вельми зобов’язані, – запевнив пан Коримський. – Він і тепер, не зважаючи на незручності, вирушить з нами в подорож.

– Не вірте цьому, пані, – заперечив Лермонтов, – я це роблю із задоволенням. А те, що я робив дотепер, то Микольцьо на моєму місці вчинив би так само, і навіть краще.

– Я вірю, однак це аж ніяк не применшує ваших заслуг і нашого боргу перед вами. То коли ви завтра від’їжджаєте?

– Приблизно о десятій годині.

– Тоді завтра ми ще побачимося.

– Ти прийдеш? – здивувався Миколка.

– Маргіто, невже вважаєш, що ми сьогодні тебе відпустимо додому? – усміхнувся Коримський.

– І навіть якби всі дозволили, то як лікар я не дозволяю їхати в таку негоду, – встряв Аврелій, і його веселий жарт зняв напругу в салоні.

– Якщо ви запрошуєте, то я охоче залишуся! – вигукнула Маргіта й розповіла про свій поспішний від’їзд із Гірки, і так дотепно, що веселий настрій не залишав усіх під час вечері, на яку запросили й Урзина. Коли після вечері він хотів залишити їх самих, Миколка затримав його.

– Цей вечір ви проведете з нами, Мирославе. Так, батьку?

– Авжеж, сину мій, якщо пан Урзин згоден.

– Залишіться, будь ласка! – приєдналася до них Маргіта.

І Урзин залишився.

А саме в цей час старий пан Микола турбувався про те, що Маргіті в Гірці буде нудно. Ох, іще ніколи їй не було настільки весело! Вона грала братові на фортепіано, іноді в чотири руки з Лермонтовим. Потім акомпанувала лікареві, що оспівував красу весни. Уперше в житті вона почувалася неймовірно щасливою.

– Але ж ви мені винні, Мирославе, – раптом сказав Миколка.

– Я, пане Коримський?

– Невже забули, що пообіцяли мені перед від’їздом? Заспівайте, будьте ласкаві! Завтра вже не буде на це часу.

– Якщо бажаєте і якщо інші пани не проти, я охоче заспіваю.

– Ми просимо вас, – сказала Маргіта.

Урзин по деякім роздумі, притулившись до фортепіано, заспівав:

Над людський розум є любов Твоя,

Спасителю благий! Та прагну я

Любов Твою пізнати до глибин:

Блаженства сили і краси сягнути до вершин!

Лікар не міг відвести погляду від обличчя співака. Що його так вразило – краса голосу, глибина почуття чи сама пісня? Маргіта міцно тримала руку брата. Хоча текст пісні вона не повністю розуміла, але її душу зачіпали мелодія і ніжність голосу. Миколка заплющив очі. А пан Коримський уперше пильно вдивлявся у шляхетне обличчя свого провізора, який продовжував співати:

Понад слова усі любов Твоя,

Та прагне слів живих душа моя,

Щоб грішникам звіщати завжди міг

Любов, що порятує їх, обмиє всякий гріх!

Понад хвалу земну любов Твоя,

Та в серці спів бринить, і славлю я

Святу любов, яка дала життя,

Що підняла з пітьми гріха в прекрасне світло дня!

Голова Манфреда Коримського схилилася. Обличчя його стало блідим і сумним. Ох, були часи, коли рідна мати співала своєму синові про Ісуса, вчила його молитися. Вона померла, хлопчик виріс і забув про Христа. Він забув і дану колись обіцянку – жити для Нього, як жила мати, а тепер про це нагадала пісня Урзина. А той вів далі з великим піднесенням:

Ти запали любови Свій вогонь!

Її напитись дай з Твоїх долонь,

Щоб вірою я спрагу втамував,

Щоб від земних джерел завжди все серце відвертав!

Коли ж зустрінемось, побачу я

Тебе, Ісусе, то хвала моя

Знов піднесе любов Твою святу,

Її красу, і силу, глибину і повноту!

Пісня скінчилася, але оплесків не було, лише коротке «Дякую!» почув Урзин. Він і цього не очікував. Трохи збентежений, він побажав усім спокійної ночі та вийшов. Ніхто ані словом не обмовився про його пісню. Надто глибоко торкнулася вона їхніх сердець...

Настала ніч. Спокійно спала Маргіта, утішена тим, що знову вдома, у батьківському домі. Зворушений подіями нинішнього вечора, Миколка почувався втомленим. Пан Коримський майже до ранку ходив по своїй кімнаті, так само й лікар не торкнувся своєї постелі. Аптекар стояв біля вікна, притискаючись чолом до холодного скла.

«Прости мені, матінко, – думав Коримський. – Якби ти була живою, то я дотримав би своєї обіцянки. А так... світ сповнений зла, і віри в ньому нема, усе заперечується. Я не дотримав обіцянки, а відновити її неможливо! Я не любив Його і не служив Йому, я втратив віру в Нього. Ох, хто повернув би мені той час, коли я вірив! У тій вірі було стільки щастя, стільки впевнености, а тепер нічого немає, душа моя порожня. Прости мені, прости нерозумного сина твого!»

Наступного дня в Подграді дізналися, що Коримський зі своїм сином у супроводі лікаря Лермонтова вирушили кудись на південь. Говорили, що на вокзалі була й Маргіта Орловська, яка довго та зворушливо прощалася з братом і батьком. А коли потяг рушив, вона поїхала прямо в Орлів. От здивувався пан Микола, коли його люба онука раптом з’явилася на порозі. А як би він здивувався, коли б довідався, де вона ночувала! Та про це люди не говорили, бо не знали.

Маргіта бачила, як дідусь полегшено зітхнув, довідавшись про її примирення з батьком. Молода жінка зрозуміла, що він радіє, і цього їй було достатньо.

Розділ вісімнадцятий

Ізнову вечір. Надворі так холодно, що здавалося, начебто й зірки на небі застигли. А в бібліотеці Орловських тепло й затишно. Червоне полум’я каміна висвітлювало підлогу, вистелену килимами, і розмальовану стелю, дерев’яні шафи з книжками, етажерки, заставлені статуетками, різними фігурками і кристалами, бронзовими вазами і штучними букетами. Відблиск полум’я відбивався у великому дзеркалі, пестив темні зручні крісла й дивани, дорогі альбоми на одному зі столів. Але більшість світла падала на довгий шезлонг пана Миколи, у якому, глибоко задумавшись, спочивала Маргіта Орловська. Молодій жінці було про що подумати.

З Подолина управитель Зарканий передав дідусеві, що князь С. просить сьогодні відвідати його для обговорення купівлі-продажу замку. Пану Миколі довелося виїхати, а повернутися зможе тільки завтра. Він із жалем залишав онучку, що тільки приїхала, саму, але змінити нічого не міг. Купівля замку й можливість, що єгипетський вельможа оселиться по сусідству, дуже зацікавили Маргіту. Та оскільки посередником у цій справі був Адам Орловський, вона й чути про це не бажала. Вона хотіла допомагати своєму дідусеві, коли той матиме потребу в її допомозі, але тільки йому.

І зараз вона не думала про Подолине. Її думки були з тими, хто дедалі віддалявся від неї. Вона переймалася про свого брата: не стомила б його подорожня суєта. Ох, як вона хотіла бути поруч з любими батьком і братом!

Вона раптом згадала свій від’їзд з А. і подорож сюди, як того дня вона проїхала кілька станцій у супроводі матері. У цьому не було потреби, проте мати виявила бажання провести свою доньку хоча б трохи на її новому життєвому шляху.

Перед внутрішнім поглядом Маргіти стояла жінка – її мати, палко кохана своїм чоловіком, але яка не любила рідну доньку... І все-таки Маргіті вдалося відшукати її любов. У цьому Маргіта переконалася по очах матері в останні години перед тим, як розстатися. Маргіта відчувала це й тепер. Вона чула надзвичайно ніжний рідний голос, що сказав їй на прощання: «Маргіто, будь пану Орловському гарною внучкою. Він дуже шляхетна людина, він на це заслуговує». Тоді вона не вірила їй.

Тепер, коли Маргіта віднайшла рідного батька й пізнала дідуся, вона краще зрозуміла матір. Адже мати була донькою діда, і, певно, колись вони дуже любили одне одного. Та їхні дороги розійшлися назавжди, і мати, напевне, дуже страждала, хоча ніколи цього не показувала. Що вона переживала, коли потяг рушив і повіз доньку до місця її щасливого дитинства? Тепер Маргіта жаліла свою матір, згадуючи, як вона стояла на пероні, тужливо дивлячись услід потягу. Як їй, мабуть, тієї миті хотілося разом з нею поїхати до батька!

Але чому тільки до батька? Адже в неї тут був любий син, якого вона теж втратила. Ох, Миколка! Якби ж мати лишень знала, що з ним сталося! Він, її улюбленець, міг у муках умерти, його давно б могла покрити чорна земля, а вона, рідна мати, нічого б про це не знала.

Подумки Маргіта тепер просила прощення у свого брата за те, що колись заздрила йому і ревнувала до нього матір. Він заслуговував на цю любов. Тепер вона не дивувалася, що мати так оплакувала його, адже для неї він був утраченим назавжди. Будинок Манфреда Коримського був закритий для Наталії Райнер. Навіть поплакати над своїм померлим первістком їй би не дали. Як це жахливо!

Ураз Маргіту охопило нездоланне бажання бути поруч з матір’ю, підійти до неї, оповити її шию руками й поплакати разом з нею.

Ох, які ж це дурні, марні думки! Матір зараз, звичайно ж, оточувало чудове товариство, вона навряд чи нудьгувала. А сьогодні в неї день народження! Його завжди надзвичайно урочисто відзначали в домі Райнера. Інженер робив матері такі подарунки, які тільки міг вигадати, бо він справді дуже її кохав. Усі обожнювали Наталію, і вона навряд чи згадувала Орлів чи Подград. До того ж Маргіта спізнилась із привітанням, і мати одержить його лише завтра.

Якби все було, як колись, то Маргіта в цьому світі була б зайвою.

Маргіта раптом відчула себе рабинею, що позбулася своїх пут. До цього почуття додавалися гіркота й образа, що при живому рідному батькові вона була змушена жити з вітчимом. Відчуття волі розвіяло її тугу.
Із цим покінчено назавжди! І тепер, коли несправедливо скривджений батько все їй пояснив, між нею та матір’ю утворилася нездоланна прірва.

Розлука з матір’ю навіювала печаль, але їй Маргіта не могла допомогти, бо та сама зруйнувала священні узи, що мали бути вічними. Вона принесла нещастя людям, які й сьогодні любили її. Краще про це не думати!

Маргіті захотілося піднятися, запалити світло й узятися за якусь роботу. Але раптом вона згадала, що є в неї певна справа. Річ у тім, що після того як дідусь пішов, а вона повернулася з короткої прогулянки парком, у бібліотеці на неї чекав декан Юрецький. Вона привіталася і повідомила йому про відсутність дідуся.

– Немає значення, я прийшов до вас.

– До мене? – запитала вона здивовано. – Чим можу прислужитися?

– Ми вчора говорили із шановним паном Орловським про те, про що йому, батькові пані Наталії, дуже важко говорити з вами. Однак говорити про це необхідно заради порядку й особливо заради спасіння вашої душі. Довідавшись про відсутність пана Орловського, я сам зважився впорядкувати цю делікатну справу.

Маргіта пильно дивилася в обличчя декану, намагаючись угадати, що в нього на думці.

– Чи дозволите мені, служителю святої церкви, декілька запитань?

– Прошу!

– Чи часто ви ходили до причастя?

– Я, ваше священство? Ніколи! – Маргіта спалахнула. Вона пригадала слова: «Католицька церква має право на тебе». – Як я могла ходити на причастя, якщо вихована не в католицькій вірі?

– А в якій вірі ви виховані?

– Учителі мої були лютеранами. У пансіонаті А. релігію мені викладав лютеранський пастор.

– Ох, це велика помилка! – зітхнув декан. – Донька католицької церкви в такій омані!

– Так, помилка, ваше священство! – Очі Маргіти палали. – Якщо я –донька католицької церкви, то ця церква повинна була подбати про моє релігійне виховання перш, ніж у мене склалися власні погляди й переконання.

Очі пана декана округлилися й уп’ялися в обличчя Маргіти. Її чорні очі дивилися твердо й вимогливо. По щільно стиснутих вустах видно, що вона не сприймає католицьку церкву. У пориві гніву декан ледь стримався від різкої відповіді, але смиренно схилив голову.

– Визнаю, визнаю, – вимовив він із жалем, – з нашого боку сталася помилка. Ви маєте цілковите право нас звинуватити. Нашу провину пом’якшує лише те, що церква не може насильно втручатися у справи родини.

Ці слова спочатку подіяли на молоду жінку – він має рацію. Але раптом немов хтось шепнув їй: «А іспанська інквізиція? Хіба вона не втручалася в родини і не виривала краще, щоб знищити?»

– Дозвольте нам хоч якось це виправити. Учора ми говорили з паном Миколою, для якого таке становище нестерпне. Він попросив мене приставити до вас капелана Ланга, щоб ви здобули повчання нашої церкви.

Маргіта обурилася й уже зібралася прокричати: «Навіщо мені ваше повчання? Я ніколи не стану католичкою! Я хочу належати до церкви свого батька!», але відразу пригадала дідуся. Слова «для нього це становище нестерпне» здержали її. Вона не могла брати на кпини те, що для дідуся було святим, лише тому, що їй колись не приділили належної уваги. Більш чесним було б познайомитися із цією релігією, а вже потім пояснити, чому вона не може її прийняти.

– Якою буде ваша відповідь? – добродушно поцікавився декан.

– Я готова перевірити повчання вашої церкви, ваше священство. – Вона відкрито глянула йому в обличчя. – Подбайте, будь ласка, про книжки для мене. Я обіцяю стати старанною ученицею пана капелана.

– Так, звичайно, – схвально відповів декан. – Ви станете не тільки старанною ученицею, а й гарною донькою своєї церкви.

– Так, пане декане, для церкви, якій належатиме моя душа, я стану гарною і слухняною донькою.

Маргіта залишила собі шлях до відступу, але його священство, декан Юрецький, не зрозумів її. Він покинув Орлів з переконанням, що перешкода не така вже й велика. Пану капелану доведеться навчити цю молоду пані більшого, аніж хреститися і перебирати чотки. Де ж узяти придатні для неї книжки? Тепер це не здавалося йому таким простим, як учора. Та він не сумнівався, що незабаром ця заблудла ягничка повернеться в лоно правовірної церкви і звідти їй уже не вдасться втекти.

На щастя, Маргіта думками пана Юрецького нітрохи не переймалася. Вона почувалася самотньою, коли згадала його відвідини. Їй так бракувало людини, з якою могла б порадитися! Батько не наполягав про перехід у католицтво. Напевно, він мав рацію: те, що можливо в середньовіччі, сьогодні вже не прийнятне. У нашому столітті знань омани католицької церкви зникли самі по собі.

Можливо, єдине, у чому ще католики і протестанти мають незгоду – церемонії? Але вони, принаймні, в очі не кидаються. Чи варто починати боротьбу через незначні відступи або розходження в церемоніях? Чи варте воно того, щоб завдавати болю доброму дідусеві? Що вона з того матиме? Чому їй немає з ким порадитися?

«Боже мій, – зітхнула Маргіта, – допоможи мені. Ти ж бачиш, яка я самотня!»

Молода жінка підвелася, щоб засвітити світло і принести книжки, за якими в А. навчалася релігії. Виявилося, що вони дуже мало пройшли по цих книжках, і тепер вона вирішила надолужити втрачене.

Увагу її привернули кроки в коридорі і стукіт у двері.

– Увійдіть!

Завіса на дверях відхилилася.

– Пане Урзине! – Маргіта, хоч як була здивована цим візитом, але відчула полегшення. – Ласкаво прошу!

Вона простягла йому обидві руки.

– Перепрошую за зухвалість, пані, – вибачився провізор, – але я подумав, що ви, напевно, чекаєте звістки від наших милих мандрівників, і от я приніс...

– Отакої! Не варто вибачатися, пане Урзине! Мені ваше відвідування і так радісне, а з такою звісткою і поготів, – сказала вона привітно. – Я зовсім сама, дідусь у Подолині. Сподіваюся, ви побудете годинку зі мною, чи не так?

Він уклонився, зняв пальто і, сівши в запропоноване крісло біля каміна, передав Маргіті телеграму. Вона підійшла ближче до вогню і прочитала: «Усе гаразд. Самопочуття чудове. Привіт Маргіті. Миколка».

Вона поцілувала телеграму й сіла в крісло. Маргіта забула про лампу, однак у приміщенні й так було добре видно. Тепер вона могла з кимось поговорити про свого брата і батька.

За бесідою час спливав непомітно. Раптом Маргіта замовкла. Її враз осяяла думка: «Він мені порадить, як бути». Поруч з Урзиним вона почувалася спокійно і впевнено.

– Пане Урзине, ви євангелічної віри? – перервала вона мовчання.

Мирослав відвів погляд від вогню і подивився на неї.

– Так, пані.

– Ви твердо дотримуєтеся настанов своєї церкви, правда ж?

– Я дотримуюся настанов Ісуса Христа.

– А ви з вашими переконаннями могли б прийняти католицьку віру?

– Католицьку? – він усміхнувся. – Хіба можна з’єднати світло з пітьмою? Щоб стати католиком, мені спочатку довелося б покинути Ісуса Христа, свого любого Спасителя.

– Христа? Але католицька церква теж проповідує Його вчення.

– Так. Вона вчить про Нього, але Він для цієї церкви недосяжний, недоступний. Він для неї ані Заступник перед нашим Батьком, ані шлях до Нього, ані Посередник. На Його місце церква висуває діву Марію і святих, вважаючи, що заступництво Божої матері досягає благодаті і що святі допомагають одержати прощення гріхів. Добрими справами можна, на їхню думку, здобути місце в раю. Тому кров Ісуса Христа їм не потрібна.

– І ви ніколи не могли б стати католиком? Ви їхнє вчення вважаєте неправильним?

– Так, пані.

– А від мене домагаються, щоб я стала католичкою.

Він випростався.

– Від вас?

Вона ствердно кивнула.

– Бачите, – сказала Маргіта із сумом у голосі, – я не маю нікого, з ким могла б порадитися, бо обмежена у знанні євангелічного вчення. Внутрішній голос мені говорить, щоб я не погоджувалася.

Не підіймаючи голови, вона розповіла йому все – про своє ставлення до обох релігій, про розмову з деканом і про власні думки та сумніви.

– Чи правильно я вчинила, погодившись на заняття? Якою буде ваша рада?

– Ви вчинили добре, пані. Нехай викладуть вам усе вчення католицької церкви, також щоденно читайте Біблію, спочатку Новий Заповіт, потім книги Мойсея, пророків і Псалми. Просіть у Господа Ісуса Христа пізнання істини. Скажіть Йому, що ви жадаєте відрізнити істину від омани. Він почує вас і допоможе. Потім порівняйте вчення Ісуса Христа й апостолів зі вченням пана капелана Ланга. Якщо ви вирішите слідувати Божій волі, то знайдете шлях, яким треба йти. Сам Ісус Христос говорить: «Коли хоче хто волю чинити Його, той довідається про науку, чи від Бога вона, чи від Себе Самого кажу Я» (Івана, 7:17).

– Дякую вам, пане Урзине. Як гадаєте, я Біблію зрозумію без богословських книжок?

– Звичайно, адже вона написана для дітей.

– Для дітей?

– Так, Ісус Христос сказав: «Коли не навернетесь, і не станете, як ті діти, – не ввійдете в Царство Небесне» (Мт. 18:3). Хто повірить Біблії, той зрозуміє її. «Прославлю Тебе, Отче, Господи неба й землі, що втаїв Ти оце від премудрих і розумних, та його немовлятам відкрив», – говорить Ісус Христос. Якби лише богослови й освічені люди могли розуміти Біблію, то для нас, простих людей, не було б розради на землі. Але, слава Богу, ми бачимо все інакше: самарянка, Марія Магдалина, Марія і Марта з Витанїї, митар Матвій, прості рибалки Петро, Яків, Іван та інші – усі вони розуміли слова Ісуса Христа. Саме тому, що вони Йому вірили. А книжники, священники й фарисеї не могли Його зрозуміти. Якщо ви вірите Слову Божому, то вам усе стане зрозумілим.

Очі молодої жінки світилися вдячністю. Мовчки вона простягнула провізору руку.

– Не йдіть, – звернулася вона до нього, помітивши, що той підводиться. – Я хочу з вами ще поговорити.

– Звичайно, ласкава пані, з великою охотою. Я лише хотів дістати свій Новий Заповіт. На жаль, ви нічого в ньому не зрозумієте, бо написаний словацькою.

– Благаю, не називайте мене весь час «пані», це занадто. Якщо інакше ніяк не можна, то називайте просто Маргітою чи «ви».

Обличчя його просяяло.

– Коли ми з вами будемо в нашій вічній батьківщині, тоді й це «ви» відпаде, – сказав він з невимовною ніжністю. – А поки я спробую виконати ваше бажання.

Вона усміхнулася, а на її очах, начебто без причини, з’явилися сльози.

– Хочу просити вас дістати мені Біблію – я не маю ніякої, і навіть не знаю, де її взяти.

– Залюбки. Але якою мовою – німецькою чи польською?

– Німецькою я володію краще, але й польською читатиму.

– Завжди корисно читати двома мовами, порівнювати прочитане, тому матимете двома мовами. А поки що я дам вам свій Новий Заповіт німецькою.

– Я вам вельми вдячна. А що мені спершу читати?

– Починайте Новий Заповіт від самого початку, щодня один-два розділи. Але спершу завжди моліться, тому що читання Слова Божого без молитви приносить мало користі для душі.

– Я дякую вам за пораду, однак двома розділами я не вдовольнюся. Коли ми вчора сиділи у вашій кімнаті, я побачила там дві німецькі книжки. На одній з них були хрест і вінець. Що це за книжки?

– Книжка з хрестом називається «Без хреста нема вінця», а інша – «Іспанські брати». Якщо бажаєте, дам вам почитати. Це християнські повісті, і я переконаний, вони принесуть вам благословення.

– Спасибі, я ще сьогодні пришлю до вас по них і по Новий Заповіт. О, я зовсім не помітила, що ми сидимо в темряві. Зараз я накажу принести лампу.

– Не варто цим перейматися, мені вже час іти. Хоча я дуже люблю посидіти в напівтемряві, це заспокоює серце й душу.

– Ваша правда, я теж так часто роблю. Але навіщо вам зараз іти, адже аптека вже не працює?

– Це так, але на мене чекають.

– І де ж, якщо не секрет?

– У Тихому провулку, в одному будинку, де ваша поява була б як промінь сонця.

– Моя поява? Я ще не так добре вмію по-словацьки й мені важко говорити з людьми.

– Хвора жінка, яку я хочу відвідати, власне, полька, але вона говорить і німецькою. Колись була нянькою в пана Орловського. Потім вийшла заміж, а тепер по смерті чоловіка, доньки і зятя вона з молодшим сином і внучкою повернулася сюди. Сина восени забрали на військову службу, а дві жінки залишилися без засобів до існування. Онука заробляє на життя шиттям, але цих коштів не вистачає.

– Прикро. А де ви з ними познайомилися?

– В аптеці часто чуєш про людське горе.

– Ви сказали, що моя поява подіяла б на них, наче промінь сонця. Може, жінка була б рада побачити когось із Орловських? То я б її охоче відвідала. Але скажіть мені, як можна зарадити цій родині?

– Заплатити за них квартирну плату за пів року. Це те, що я знаю напевне, а інше вам серце підкаже, коли ви їх відвідаєте.

– А скільки потрібно за пів року?

– 16 гульденів.

– То ви їх зараз і отримаєте, пане Урзине. І зробите так, щоб вони не довідалися, звідкіля ці гроші, домовилися?

– Звісно!

– От бачите, якби я випадково не запитала, ви б мені нічого не сказали.

– Це провід Божий, що ви запитали, пані Маргіто. Я учора вже думав, що ви могли б допомогти цим людям, але сьогодні я б не насмілився просити про це. Якщо чесно, то за нашою серйозною розмовою я навіть забув про це.

– Пане Урзине, якщо комусь знадобиться допомога, запросто звертайтеся до мене. Я охоче зроблю все можливе, повірте. А тепер вибачте, залишу вас на хвилину.

Маргіта поспішно вийшла з бібліотеки, а провізор схилив коліна біля крісла, у якому щойно сидів. І якби його зараз бачила пані Прибовська, то знову сказала б, що для нього молитва є дуже важливою справою. Коли він підвівся, в очах світилася блаженна впевненість, що його молитва почута.

– Ось вам гроші на квартиру, лікаря та ліки, – повернувшись у кімнату, сказала Маргіта й подала конверт.

– Окрім плати за квартиру, інше зайве. Пан Коримський був такий добрий, що дозволив відкрити в його журналі рахунок для бідних, які б могли безоплатно одержати ліки.

Очі молодої жінки радісно засяяли.

– От і добре. А тепер залиште мені адресу. Я прийду й подивлюся, чим їм можна допомогти. У мене залишилося багато тканин з мого приданого... З них можна було б щось пошити. Але чи зручно це?

– Звичайно, це їм буде гарною допомогою.

Розділ дев’ятнадцятий

Давно вже Маргіта залишилася сама, але подумки досі чула схвильований і вдячний голос провізора. Цієї ночі вона мало спала. Надіслані книжки так зацікавили, що світло згасила тільки вранці. Але по її сяйливим очам і задумливому виразу обличчя навряд чи можна стверджувати, що вона не виспалася.

День видався пречудовий, і оскільки Маргіта свого коня залишила в Гірці, то пішки вирушила на прогулянку в Подград. Коли йшла однією з вулиць містечка, вдарили дзвони. Рішення визріло раптово, і вона ввійшла до церкви. Відспівували померлого. Пахло ладаном. Хоча вона сіла неподалік від входу, декан її одразу помітив, і серце його зраділо. Він подумав, що це – перший результат його вчорашнього візиту.

А Маргіта? Виходячи із церкви, вона кинула погляд на юрбу, яку хрестили і кропили водою та заперечливо похитала головою.

«Наш вік не дозволяє, – подумала молода жінка, – чинити так само, як у ті часи, коли придушували волю. Та вони залишилися тими ж фанатиками, якими були за часів Георгія Висхарта, якого вони спалили. Цього шляхетного благодійника і носія світла! Вони тримають народ у темряві, відібрали в нього Біблію, щоб народ її не розумів. І щоб я належала до цієї церкви? Ніколи!»

Заглиблена у власні думки, вона ввійшла у вузький провулок. За кілька хвилин молода жінка вже була в кімнаті колишньої няньки своєї матері. Її справді зустріли тут як промінь світла. Молодий провізор учора казав правду. Пані X. не могла надивитися на доньку її любої Наталії і почала розповідати Маргіті, якою доброю та милою дитиною була матір, хоча батько і брати її балували. А якщо бувало так, що вона когось скривдить, то потім каялася і не заспокоювалася доти, поки не одержувала прощення, навіть від останнього слуги. Носа ні перед ким не задирала. Частенько запрошувала сільських дітлахів до себе в сад і гралася з ними. Якщо хтось захоплювався квітами, вона могла обібрати для нього весь сад. Так само вона роздаровувала і свої іграшки.

Якось узимку Наталія побачила дитину босоніж. Швидко знявши свої черевички, вона віддала їх, а потім у сльозах побігла до батька, тому що її черевички дитині були малі. Батько ж, щоб заспокоїти доньку, дав дитині грошей для купівлі взуття.

Особливо любив Наталію брат Фердинанд. Він часто розповідав їй незвичайні історії про Польщу, що завжди кінчалися тим, що вони у своїх фантазіях вирушали на допомогу своїй батьківщині.

Лише одного вона не могла стерпіти – обману. Цього вона не прощала нікому.

Пані X. і не підозрювала, які почуття збудила у своєї слухачки. У серце Маргіти знову закралася вчорашня туга за матір’ю. Ох, у тім-то й річ, що вона не могла простити обману!

Адже її ніхто не обдурив, ні – вона сама дала себе обдурити і зробила квапливий крок, який зруйнував її сімейне щастя. А в усьому іншому вона і тепер була такою, як у дитинстві: простою і доброю до бідних. Слуги носили її на руках. Образ матері стояв перед її очима – як Маргіта могла не тужити за матір’ю!

Маргіта почала розмову про одяг, потішивши Агнесу X. тим, що для неї є робота, до того ж неспішна, при виконанні якої вона може піклуватися про бабусю і займатися хатніми справами. За годину Маргіта повернулася в Орлів у супроводі Агнеси, яка хотіла одразу ж стати до роботи.

Дорогою Маргіта зауважила, що в дівчини було більше знань, аніж вона припускала. Адже батько швачки був учителем, який сам навчав свою доньку. Після його смерти вона жила з бабусею, доглядала її. У Подград переселилися лише влітку, коли її дядько одержав там місце писаря. Ніхто не припускав, що його можуть забрати на військову службу, бо він був слабкий на здоров’я. Маргіті довелося зізнатися, звідки дізналася адресу пані X. Радість освітила обличчя дівчини.

– Виходить, це пан Урзин так нас ощасливив! Ми йому й так уже зобов’язані.

– Чому?

Дівчина трохи збентежилася, а потім продовжила:

– Відтоді, як почав нас відвідувати, він постійно намагається допомогти. От учора приніс нам гроші на оплату квартири. Ясно, що гроші були не від нього особисто, бо він сам бідний. Однак навідріз відмовився сказати, від кого вони. Нехай віддячить Господь йому і тому, хто їх нам дарував!

Схвильована Маргіта почала поправляти свій капелюшок. Щоб змінити тему, заговорила про погоду, і непомітно швидко вони прийшли до Орлова. Прислуга, явно гордуючи простою швачкою, принесла потрібні речі.

– Я знаю, мила Агнесо, що у вас через хворобу бабусі витрат побільшало, тож я дам вам частину заробітку наперед, а інше – коли закінчите роботу, – лагідно сказала Маргіта. Погляд, сповнений вдячности, і схвильований голос дівчини зворушили її майже до сліз. – Самі ви все це навряд чи понесете, тому візьміть зараз тільки мережива, інше вам принесуть слуги.

Незабаром після відбуття Агнеси слідом вирушив слуга зі згортком, у якому були тканини, і кошиком, повним різних продуктів.

Повернувшись, пан Микола застав онучку в напрочуд гарному настрої. Вона повідомила, кого відвідала сьогодні, а він їй розповів про вдалу угоду. Князь уступив Подолин за меншу суму, з якою покупець напевно погодиться.

По обіді Маргіта написала французькою листа від імені діда управителю маркіза Орано, тішачись, що таким способом може бути корисною. Сьогодні вона раділа всьому.

Навіть капелана Ланга вона щиро вітала, коли той прийшов на перший урок, під час якого була дуже старанною ученицею – на радість пану Миколі, а також пану Юрецькому. Він теж цього дня відвідав Орлів.

– От побачите, пане Орловський, – запевняв декан, – Маргіта себе ще покаже. Однак справа ця нелегка.

Приєднавшись до них, капелан Ланг зауважив:

– Добре, що Коримських зараз немає в місті. Їхній вплив міг би нам зашкодити, хоча вони мало розуміються в релігійних питаннях. А коли нічого боятися впливу протестантів, то по короткім часі вона буде нашою.

Розділ двадцятий

Буває так, що дні й тижні нашого життя минають без особливих подій. А буває, що кожен день має вагоме значення. Такими стали для Маргіти всі шість тижнів, коли Коримські були у від’їзді. Багато часу Маргіта проводила в Гірці разом з дідусем. Вона намагалася створити навколо себе маленький рай, щоб її рідні, повернувшись додому і приїхавши до неї, прекрасно почувалися серед цієї краси.

Також молода жінка старанно вивчала словацьку мову – і не тільки по книжці, а переважно завдяки спілкуванню з людьми, що незабаром почали працювати з нею над упорядкуванням маєтку. Люди полюбили Маргіту. Школа в Боровці була відремонтована на її кошти. Усе побілено, підлога й вікна вичищені, а на стінах висіло багато навчальних посібників. Діти були забезпечені зошитами, дошками й усім іншим необхідним приладдям.

Пан Орловський не заважав своїй онучці в цій справі, та й сам він любив молодого вчителя і допомагав йому при нагоді.

До всіх турбот додався ще ремонт будинку брата. Спершу роботами керував сам пан Орловський, але пізніше це довелося доручити онучці, тому що в нього з’явилися інші справи. Чоловік зробив це охоче, коли помітив, з якою радістю та завзяттям Маргіта взялася готувати для брата літнє житло, де той зможе гарно відпочити й нарешті одужати.

У будиночку було три кімнати. Спочатку там були дві кімнати і дві комори. Одну комору тепер перебудовували на кухню. З хліва зробили комору, а в мансарді могли жити слуги. Скрізь вистелили нову підлогу, вставили великі вікна і двері, переклали печі.

– Не шкодуй грошей, Маргіто, – сказав пан Орловський, – адже це, можливо, перший і останній подарунок Миколці від його дідуся.

І Маргіта не шкодувала грошей, щоб створити для брата всі зручності й затишок.

Маркіз Орано, за сприянням Адама Орловського і його діда, став власником Подолина. Окрім грошей на купівлю, він надіслав значну суму для ремонту. Ця угода так швидко відбулася завдяки Маргіті. Вона порадила управителю Зарканому сфотографувати Подолин і надіслати покупцеві світлину. Це місце так припало до душі хворій доньці маркіза, що та відразу попросила батька купити Подолин. А він своїй улюблениці ще ніколи не відмовляв.

Розповів про це управитель Вільє, який приїхав у Подолин. Це був молодий француз, що непогано говорив німецькою та вирізнявся вродженою ввічливістю. Він був радий, коли пан Орловський почав допомагати йому порадами в керівництві будівельними роботами. Ремонтували маєток у Подолині строго за привезеним планом.

Справа ця була непростою. Вимоги маркіза щодо зручностей були великі. Усередині замку все перебудовувалося. Тільки двір і сад повинні були залишатися у своєму стародавньому романтичному стилі.

Управитель Вільє умовив пана Зарканого перейти на службу до пана маркіза, запевнивши, що служити йому нескладно. Хоча маркіз Орано-Вернінґ і звик до цілковитої покори своїх людей, та вони, ближче пізнавши його, добре з ним ладили. Окрім того, маркіз навряд чи надовго затримається в Європі, бо на батьківщині його чекала державна служба.

Управитель Зарканий, його дружина і доньки захоплювалися всім, що надходило з-за кордону: шпалерами, фіранками й килимами, які перевершували своєю красою все, що вони дотепер бачили. Коли ж прибули ящики з порцеляною, склом і сріблом, вони перейнялися ще більшим захватом.

Пан Вільє відвідав Маргіту в Гірці й описами пані маркізи збудив інтерес до неї. Коли молода жінка довідалася, що єдина донька маркіза може назавжди втратити зір, то настільки розхвилювалася, що навіть забула, що це знайомі Адама Орловського. Серце її пройнялося жалем до долі нещасної дівчини.

Піднімаючись на пагорб за будинком, вона бачила полонину, посеред якої височів романтичний замок, що влітку потопав у зелені. Парк, посеред якого струменів водограй, був обнесений високою стіною. Розлогі старі липи оточували його. Під ними – кам’яні лави з видом на старий прекрасний сад. Від чорних ґратчастих воріт до замку вела тіниста алея з каштанів і лип. Який аромат від них навесні, коли вони цвітуть!

Маргіта тепер часто стояла на пагорбі й дивилася на замок. Вона мріяла, щоб її майбутня сусідка змогла побачити цю красу.

Маргіта пообіцяла пану Вільє після закінчення ремонтних робіт у Подолині допомогти розставити меблі в замку. Тож справ і обов’язків мала предостатньо. Але не це для неї було найзначнішим за останні шість тижнів.

Разів чотирнадцять приходив до Маргіти за цей час капелан Ланг, щоб викласти їй учення католицької церкви. Вона прочитала всі книжки, які він приніс. Капелан бачив, що Маргіта була старанною ученицею, бо коли пояснював щось нове, вона завжди брала олівець і записувала в зошит.

Дивним здавалося капелану лише те, що ця гарна жінка ніколи не робила зауважень і ніколи не сперечалася. До нього вона ставилася з підкресленою пошаною і завжди, приїжджаючи до Орлова, запрошувала його до себе. Він так хотів довідатися, про що вона думала. Чи приймала його повчання лише тому, що це личить слухняній доньці церкви, чи мала сумніви? Питати про це він не наважувався, бо іноді, коли вона записувала щось нове, очі її якось дивно світилися. Під кінець занять її голос часом ставав ласкавим, як це буває в розмові з людиною, якій ми щиро співчуваємо. Це його дратувало. Коли капелан пояснював святість священства і безшлюбности, йому здалося, начебто вона хотіла щось заперечити. Однак змовчала.

Від пана Орловського капелан одержував гарний гонорар. Він би й без гонорару приходив на заняття, тому що цей обов’язок робився дедалі приємнішим. Він не хотів зізнатися самому собі, що вже розглянув з Маргітою всі питання, що більше нічого пояснювати, що все інше молода жінка може самостійно прочитати в книжках. Однак пан капелан продовжував приходити на заняття, а Маргіта продовжувала ретельно записувати його лекції.

Та що б він сказав, якби зазирнув у інший зошит, де записані витяги з першого, а під ними коментарі, що виявляли справжні погляди й переконання Маргіти?

Наприклад, от що було написано під поясненням про заступництво святих: «Один у нас заступник: Ісус Христос – Син Живого Бога». «Нема праведного ані одного, усі відступили. Віра нам зараховується у праведність, а не діла», – написано під іншим розділом повчання про те, що людина тільки добрими справами може врятуватися.

Під поясненнями про божественність Марії: «Під небом нема іншого Ймення, даного людям, що ним би спастися ми мали, окрім Ісуса Христа». Під розділом повчання про папу: «І не називайте нікого отцем на землі, бо один вам Отець, що на небі», «Ось Я з вами до кінця віку. Христос не потребує заступника».

Далі під записом про месу і щоденну жертву Ісуса Христа, яка містилася в ній, було підкреслено: «Не тому, щоб часто приносити в жертву Себе, як первосвященник увіходить у святиню кожнорічно із кров’ю чужою, бо інакше Він мусів би часто страждати ще від закладин світу, а тепер Він з’явився один раз на схилку віків, щоб власною жертвою знищити гріх» (Євреїв, 9:25, 26).

Маргіта відкидала поклоніння перед святими реліквіями, хрестом і статуями, була проти молитви по чотках, безшлюбности священника тощо.

Не залишилося жодного важливого пункту повчання римо-католицької церкви, під яким Маргіта не поставила б зауваження, що доводить заперечення Слову Божому. На зошиті був напис: «Підстави, через які я не хочу належати до римо-католицької церкви».

Молодій жінці це вартувало багатьох зусиль. Не одну безсонну ніч провела вона в роздумах. Як вона вдячна своєму пораднику! Що більше вона пізнавала Христа, то легше могла відрізнити істину від омани. Їй здавалося, ніби хтось запалив світло для неї. Двічі писала з Гірки листи Урзину щодо деяких незрозумілих речей. Якось провізор відвідав її в Орлові, і вона показала йому свій зошит.

Довго вони разом вивчали Слово Боже. Вона шкодувала, що не може брати участі в читанні Біблії та її розборі, яке Урзин почав проводити із самотніми християнами євангелічної віри в будинку пані X. і який відвідувало дедалі більше людей, як їй повідомила Агнеса.

Приходити на зібрання Маргіта не могла, проте дала грошей для оренди просторого приміщення, і дуже зраділа, коли знайшовся гарний будиночок. Там поставили дерев’яні лави, стіл і лампу, а також фісгармонію Агнеси, що перейшла їй від батька, на якій вона акомпанувала.

За два тижні відсутности в Орлові Маргіта повернулася, щоб заміщати дідуся в час його відсутности. Увесь день минув у праці, але ввечері нею опанувало бажання поспілкуватися з Урзиним. Завтра вона запросить капелана, щоб подякувати за працю. Тільки не знала, чи сказати молодому священнику, що свої заняття він може вважати завершеними, чи відкрити йому всю правду.

Вона раптом пригадала, що сьогодні розбір Слова Божого на євангелічному зібранні. Її очі засвітилися. «Я піду туди й запитаю його», – вирішила Маргіта.

Наблизившись до будиночка, вона почула спів. Увійшовши, молода жінка зазирнула у відчинені двері. У кімнаті було велелюдно. Щоб не заважати, вона сіла на стілець біля дверей у коридорі й почала слухати.

Як зворушливо звучала мелодія пісні, яку Агнеса виконувала на фісгармонії! Таких пісень Маргіта ще ніколи не чула. Урзин помолився і почав читати, пояснюючи текст Слова Божого, у якому йшлося про страждання Ісуса Христа.

Маргіта сприймала цю просту істину Євангелія так жадібно, як висушена спекою земля всмоктує довгоочікуваний дощ. Вона думала так само... Раптом почула незнайомий голос і здригнулася. Глянувши, вона здивувалася: за столом на місці Урзина стояв молодий селянин в одязі, який носять у Боровці. Але цьому серйозному обличчю з високим чолом і красивими рисами обличчя личило б князівське вбрання. Він тримав у руці Євангеліє і читав: «Хто заповіді Мої має та їх зберігає, той любить Мене. А хто любить Мене, то полюбить його Мій Отець, і Я полюблю його, і об’явлюсь йому Сам. Запитує Юда, не Іскаріотський, Його: “Що то, Господи, що Ти нам об’явитися маєш, а не світові?” Ісус відповів і до нього сказав: “Як хто любить Мене, той слово Моє берегтиме, і Отець Мій полюбить його, і Ми прийдемо до нього, і оселю закладемо в нього. Хто не любить Мене, той не береже Моїх слів. А слово, що чуєте ви, не Моє, а Отця, що послав Мене”» (Івана, 14:21–24).

Відклавши Євангеліє, він продовжував:

– Ваш і мій дорогий друг пан Урзин просив мене сказати вам кілька слів. Мені це неважко, бо текст цей стосується нас усіх. Ми, що зібралися тут, знаємо заповіді Ісуса Христа, але як ми їх дотримуємося? Ми тільки-но чули, як нас любить Син Божий, і що Він за Своє велике страждання від нас нічого не вимагає, окрім нашої любови. Ісус Христос говорить, що той, хто має Його заповіді й дотримується їх, любить Його. А ми? Чи любимо ми Його? Як ми це виявляємо? Я боюся, що не всі Його люблять.

Я ще такий молодий, але за мною життя, сповнене гріхів. І у вас таке життя. Ви почали вже нове життя? Якщо це так, то де любов до Ісуса Христа?

«Хто любить Мене, то полюбить його Мій Отець», – говорить Ісус Христос далі. Чи міркували ви про те, що це значить, коли вас любить Отець? Бути любленим щоденно – на роботі, на полі, у кожнім кроці, уночі, уві сні? Ви собі це уявляєте?

Яке блаженство знати, що Бог на мене, нікчемного хробака, не тільки не гнівається, а що Він любить мене як Батько. Що зі мною може статися поганого, якщо ця любов зі мною? Бог, благословляючи, тримає Свою руку над моєю головою. Хто мені може зашкодити? Страждання Він полегшує, у бідності допомагає щодня, у хворобі підкріплює, а коли смерть прийде, то вона послужить для того, щоб відпустити мене звідси в мою прекрасну вічну батьківщину.

Коли я був солдатом, то дуже тужив за батьківщиною, за її горами й лісами. Тепер я вдома. Як і колись, я люблю гори й ліси, але серце моє тужить за небесними височинами та небесною батьківщиною, бо там мій Небесний Батько, Який любив і любить мене. Якщо ми дотримуємося заповідей Ісуса Христа, то наш Небесний Батько буде нас любити, і ми будемо щасливі.

«Я полюблю його, і об’явлюсь йому Сам». Коли Ісус Христос це сказав, учні здивувалися, бо не могли зрозуміти, що Він хотів явитися їм, неосвіченим, бідним людям, а не шляхтичам і вченим цього світу. Адже це велика різниця – лише знати щось про Ісуса Христа чи коли Він Сам нам відкривається. Тут усі присутні знають про Ісуса Христа, але лише деяким Він явився. Наприклад, я знаю багато трав у лісі, але їхні цілющі властивості мені невідомі, однак моя бабуся їх знає. Коли мені трапиться така трава, я наступлю на неї чи пройду повз. Натомість бабуся збере її та лікуватиме нею людей.

Кому Ісус Христос не явився, той зневажає Його або відштовхує. Чи явився Він вам усім? Чи знаєте ви Його цілющу силу? Він зціляє всі гріховні рани.

Я спостерігав, як моя бабуся поводиться з травами. Вона їх миє і розтирає між двома каменями, щоб увесь сік витік. Лише тоді робить ліки від ран. Так жив і Ісус Христос – чистим і незаплямованим у цьому світі, а потім Він пролив Свою кров для зцілення нас від гріха. Прийміть цей бальзам у свої серця – і ви зцілитеся і будете любити Його.

Нещодавно я мав рану. До неї приклали мазь із трави, на яку я колись не звернув би жодної уваги. Але тепер знаю, що вона допомогла – загоїла мою рану. Тепер я на цю рослину ніколи не наступлю – вона стала мені цінною.

Прийміть і ви кров Ісуса Христа у свої зранені серця, і ви більше ніколи не зневажатимете Його. Ви довідаєтеся, який Він добрий, і будете любити Його.

Коли учні запитали Христа, чому Він хоче з’явитися їм, а не світу, Він їм відповів: «Як хто любить Мене, той слово Моє берегтиме». Цією людиною можу бути я, можеш бути ти. Кожен, хто хоче дотримуватися заповідей Господніх. «Як хто любить Мене, той слово Моє берегтиме, і Отець Мій полюбить його, і Ми прийдемо до нього, і оселю закладемо в нього». Це слово істини. Коли я був обмитий і зцілений кров’ю Ісуса Христа й почав дотримуватися заповідей Його, Бог здійснив у мені Свою обітницю. Я віддав Йому своє серце, а Він через Духа Святого створив оселю в мені. Раніше в моєму серці жив диявол, і я виконував його волю. Сьогодні ж у мені те, що приємне Господеві, і в цьому блаженство!

Погляньте, ми тут майже всі неосвічені, бідні люди, але Ісус Христос хоче явитися нам. Вельможні й освічені не хочуть Його приймати. Не рівняйте себе до них і не думайте, якщо вони Його не знають, то й ви Його не можете пізнати.

На військовій службі я бачив таких мудреців і великих світу цього. Жоден з моїх офіцерів не вірив в Ісуса Христа чи в Бога, тож я і думав: якщо ці добродії не вірять, то й мені, дурному селянинові, не варто вірити. Однак це привело мене до краю пекла. І якби не милість Божа й любов Ісуса Христа, я сьогодні напевно валандався б по вулицях з тяжким тягарем гріха на душі!

Жоден із цих освічених панів не прийняв Ісуса Христа, хоча я їм цього щиро бажаю. Вони дотепер, як раби, служать плоті, світу й дияволу, і якщо не навернуться, то загинуть. А я спасений! Так і ви всі можете спастися. Просіть Господа Ісуса Христа, щоб Він зцілив вас Своєю кров’ю. Не думайте, що ви так просто можете сказати: «Я Його люблю». Христос говорить, що хто дотримується Його заповідей, той Його і любить. Любов потрібно довести, і якщо ви її не маєте, то це говорить лише про те, що Він ще не явив вам Свою любов. Амінь.

– Амінь, – тихо повторило кілька голосів. Якщо Маргіта іноді не розуміла Урзина, а лише здогадувалася, про що він каже, то цього молодого селянина вона розуміла цілком, бо він говорив просто, і їй навіть здавалося, що звертався саме для неї.

Останньою вона прийшла на зібрання і першою пішла звідти. Туди вона поспішала, а назад ішла повільно, глибоко задумавшись.

Вона пишалася своїм правдивим євангелічним переконанням, тим, що розрізняє істину й оману, але тепер Маргіта визнавала, що була однією з тих, кому Ісус Христос поки не явився, і що вона ще не віддала Йому своєї любови за Його страждання. Тепер вона знала, чим Урзин такий не схожий на її інших знайомих. Він від усього серця любив Ісуса Христа, Який йому явився. І цей молодий селянин – теж. Як просто він пояснив: Ісус – лікар, а Його кров – ліки від гріховних ран.

«Але я не знаю, у чому моя гріховність, – подумала молода жінка, – окрім того, що я не люблю Ісуса Христа. Адже я Його не знала, і винуваті в цьому ті, хто мене так виховав».

«Ті, кому Ісус Христос іще не міг явити Себе, зневажають Його. Обмий Його кров’ю своє серце, щоб воно зцілилося, – і ти полюбиш Його», – говорив їй внутрішній голос.

«Але моє серце вже звільнене від мороку, де воно перебувало, і я буду Його любити, – переконувала себе Маргіта. – А завтра я будь-що-будь визнаю Його перед людьми!»

У глибоких роздумах Маргіта прийшла додому. Тут її чекала пошта: лист від дідуся, до якого прикладено лист від Адама Орловського. Почуття обурення затьмарило обличчя Маргіти. Їй хотілося залишити лист непрочитаним, але, згадавши про дідуся, вона взялася до читання.

Адам писав, що на початку травня чи наприкінці квітня він з Орано повернеться додому, щоб в Орлові разом з ним написати наукову працю. Після того вони знову вирушать у подорож. Він писав, що Орано від усього серця дякує за допомогу в придбанні маєтку. Адам поцікавився самопочуттям дідуся, станом здоров’я Миколки Коримського. Потім він запитував про двох друзів, але жодним словом не обмовився про неї, лише наприкінці листа подякував їй за привіт і відповів тим самим.

Тут був і припис дідуся:

«Оскільки ти йому ніколи не передавала вітання, я зробив це за тебе, дитя моє».

Це її розсердило. Вона жбурнула лист геть од себе.

Тепер Адам вважатиме, ніби вона намагається наблизитися до нього чи має намір змінити свою поведінку щодо нього, і вони після його повернення помиряться! О ні, ніколи! Нехай він працює разом із професором в Орлові, а вона з дідусем переселиться в Гірку, і вони залишатимуться там доти, поки він не виїде.

«Це неможливо, – говорив її розум. – Дідусь на це не піде. Ти частіше маєш бувати в Орлові, не можна давати привід пліткам.

Так-то воно так, але й в Орлові можна жити й не бачити того, кого не хочеш бачити. Звісно, де ж те нове життя, про яке говорив молодий селянин? Ісус Христос заповів прощати і любити, зокрема й ворогів своїх: ‘‘Хто любить Мене, той слово Моє берегтиме’’.

Ох, мій Ісусе, я можу й хочу робити все, що Ти забажаєш, тільки йому я не можу простити! Кривда занадто велика. Я б його любила, але він відштовхнув мене і мою любов, перш ніж ми зустрілися. Він насмілився натякнути на зобов’язання моєї вірности йому. Він не довіряв мені, бо я донька людини, яку він підозрює в подружній зраді. Ні, таке не прощають!»

Маргіта ще довго й гірко плакала. Так, вона має право ненавидіти чоловіка – але спокою від цього не було.

Розділ двадцять перший

У розкішному палаці маркіза Орано-Вернінґ у Каїрі після двох днів переживань і турбот панувала велика радість. Молода володарка з’явилася в зимовому садку без супроводу, потім самостійно пішла до оранжереї, що засвідчувало, що сьогодні зір покращився. «Що скаже господар, коли повернеться від віцекороля? Учора було так важко дивитися на його змучене обличчя!» – шепотіли поміж собою слуги. Проте їхня володарка прогулювалася у схожій на райський сад оранжереї, де зелена, зібрана під куполом запона стримувала сліпуче світло.

Яка ж тут була краса! Але дівчина ніби не помічала її. Маленькі, прикрашені перснями і браслетами руки не випускали світлину: вона то притуляла її до серця, то підносила до очей і дивилася, ніби чекаючи від неї відповіді на всі запитання. Дівчина марила далекою країною, куди її батько пообіцяв відвести, м’який клімат якої міг її вилікувати. Ой, скоріше б дістатися туди! Треба поспішати, якщо вона хоче побачити ту чарівну красу, про яку оповідав Орловський. Незабаром для неї настане вічна ніч, і як тоді жити? Дві сльозинки скотилися по щоках.

Дівчина була ще такою юною. У неї було все, що тільки можна бажати. Але якщо вона втратить зір, то загубить увесь світ, бо знає тільки одну частину світла. Про те Світло, що світить у темряві, вона не мала жодної уяви, тому що не було нікого, хто б про це розповів їй. Це було досить дивно, адже її бабуся по батьківській лінії була француженкою. Рід Орано за часів переслідувань християн в Іспанії був серед інших мучеників. Батько був останнім його спадкоємцем і належав, як і всі його попередники, до протестантської церкви. Мати дівчини, княжна Вернінґ, була англійкою, і весь її рід належав до англіканської церкви, – і все ж донька не мала уявлення про Світло, яке ніколи не гасне.

У європейських колах Каїра маркіз Орано-Вернінґ – це ім’я він отримав у день весілля разом з великим статком дружини – вважався одним із сильних характерів, які навіть не намагаються приховувати свою ненависть до християнства.

Якщо чоловік давав на благодійність значні суми, то пожертви на будь-яку релігійну справу від нього ніхто ніколи не отримував. Оскільки маленька маркіза дуже рано осиротіла, він займався вихованням своєї улюблениці. Слідкував і за тим, щоб голівка його розумниці донечки не засмічувалася, як він сам висловлювався, якимсь нездоровим вченням.

Зате ця голівка була наповнена різними іноземними мовами й науковими знаннями. Тамара Орано вільно володіла іспанською, англійською, арабською, французькою та німецькою мовами. Не знала вона лише того, що написано на усіх мовах: «Так-бо Бог полюбив світ, що дав Сина Свого Однородженого, щоб кожен, хто вірує в Нього, не згинув, але мав життя вічне».

Її навчали любити природу і схилятися перед її законами. Але коли закон природи відібрав у неї зір, це не могло її втішити.

Тож якщо має настати ота страшна ніч, Тамара плекала надію відтягти її хоча б до переїзду в Європу. Бо ніколи ще не бачила стрімкого грайливого струмка, прекрасної весни, що так поетично змальовував Орловський. Ще ніколи вона не чула тьохкання солов’я і кування зозулі в лісі. Хоча б іще рік пожити при світлі! Дівчина відкинулася у кріслі й закрила руками обличчя, їй стало страшно. Хотілося плакати, це б утішило її страждання, але ж плакати їй заборонили. Простягнула руку до срібного дзвіночка на мармуровому столику і подзвонила. З-за миртового куща вискочила дівчинка років семи в пістрявому вбранні й підбігла до своєї повелительки.

– Що накажете, володарко?

– Пан маркіз уже вдома?

– Ще ні.

– Тоді поклич Орфу.

Дівчинка зникла. Незабаром перед засмученою володаркою постала струнка панна, яка мала у своєму родоводі і єгиптян, і іспанців.

– Почитати вголос, володарко? Надіслали нові книжки й ноти. Ася їх вже вивчає. А вам не можна бути такою сумною. Ваш батько дуже зрадіє, коли дізнається, що ви самі сюди прийшли!

– Нові ноти і книжки? – зацікавлено перепитала дівчина. – Чи нема серед них життєпису Вашингтона, який я замовляла?

– Я ще не все переглянула, володарко, але здається, що нема. Якщо дозволите, я принесу книжки сюди.

Обличчя Тамари зробилося похмурим.

– Ні, я піду з тобою. Цей життєпис має бути!

За кілька хвилин панянки опинилися в холі, що був продовженням оранжереї, де два великих люстра відображали юну красуню, яка розглядала книжки. Обличчя дівчини робилося дедалі насупленим.

На запитання компаньйонки: «Що накажете прочитати?» – пролунала відповідь, дещо капризна й печальна:

– Коли не виконують моїх замовлень, то я маю слухати те, чого не хочу, так? Нічого мені із цих книжок не потрібно! Віднеси їх у батькову бібліотеку!

– Але ж, володарко, маркіз буде засмучений. Він хотів вас потішити.

– Мене потішити? Ніхто не може цього зробити, ніхто й ніколи!

– О володарко, не плачте, не плачте!

Розгублена панна стояла перед своєю розгніваною володаркою. Її смагляве обличчя виражало щире співчуття.

– Ох, що я бачу – моя маркіза плаче! – Поруч пролунав улесливий голос. – А я щойно вивчила таку прекрасну п’єсу! Ви дозволите її зіграти?

Друга компаньйонка, француженка із живими очима й гарними манерами, схилилася до маркізи, опустившись на одне коліно.

– Дозвольте зіграти? Ця чудова музика вас розрадить.

Панна підбігла до роялю, підняла його кришку й почала грати. Вона грала так прекрасно, що володарка встала і підійшла до акомпаніаторки.

Між тим Орфа, розставляючи на полиці книжки, заглибилась у читання однієї з них.

Музика зробила свою справу. Печаль і смуток зникли з ніжного личка володарки. Жваво спілкуючись, вона не одразу почула, як дворецький уже двічі оголосив про чийсь прихід.

– А хто прийшов? – запитала маркіза.

– Його світлість пан Орловський.

Блакитні очі дівчини засяяли.

– Просіть увійти!

– О, це дуже галантний пан, – похвалила його француженка. – Учора й позавчора він цікавився про ваше здоров’я, а сьогодні прийшов сам.

– Він запитував про мене?

Видно, увага молодого чоловіка їй до душі. За короткий час пан Адам став добрим другом їхньої родини. Вона завжди раділа його приходу. Адже пан Орловський щоразу приносив добрі новини або розповідав щось цікаве, над чим вона довгий час міркувала на самоті.

І сьогодні Тамара привітно простягнула йому руку.

– Я і не чекав, – здивувався Адам, умощуючись у запропоноване крісло, – що маркіза сама мене зустріне!

– Це тільки на деякий час, – похитала вона головою, – а потім знову настане ніч.

– Навіщо думати про це, шановна маркізо? Уже скоро ми вирушимо в путь.

– Як ви вважаєте, там сніг уже розтанув? – поцікавилася юна маркіза.

– Можливо. Та спершу відвідаємо Італію, потім Німеччину, а там і весна настане. З першими ластівками будемо на моїй батьківщині. Щойно я одержав телеграму від вашого дворецького. Ремонт у Подолині просувається повним ходом. Одначе, шановна маркізо, хоч би як вони старалися, таку красу, як ця, вони не в змозі відтворити.

– І не потрібно. Цікавіше знаходити нове.

– Так, ваша правда!

– А я от хотіла запитати, пане Орловський, – Тамара дістала світлину, – що ось тут, перед замком?

– Маленька вузька долина, а в ній бідне село, а по інший бік – гори.

– А за горами? – Дівчина не побачила, як щось у виразі Адама змінилося, проте це помітили компаньйонки маркізи.

– Що ж там? – спитала вона знову.

– По інший бік маєток Гірка, він належав моєму дідусеві.

– Он як? – сказала маркіза з подивом і зацікавленням. – А кому він належить зараз?

– Дідусь подарував Гірку своїй онуці.

– Вашій кузині? І вона там живе?

– Так, інколи, коли потрібно, я гадаю.

І знову компаньйонки помітили розгубленість на обличчі гостя.

– Тоді ми з нею будемо майже сусідами. Як ви вважаєте, чи відвідає вона мене коли-небудь?

– Безумовно, якщо забажаєте, але тільки в тому випадку, якщо і ви побуваєте в Орлові.

– Ми обов’язково навідаємося, – пообіцяла дівчина. – Тільки я не знаю, чи сподобається моїм компаньйонкам у вас, – додала вона, мило усміхаючись.

– О, для нас скрізь рай, де ви, шановна маркізо, – запевнила її Ася.

– Ми із задоволенням побуваємо в незнайомій країні, – сказала Орфа дещо спокійніше.

– Повернімося до нашої розмови. Ми говорили про маєток, у якому живе донька вашого дядька, чи не так?

– Ні, тітки – доньки дідуся.

– То вона була дружиною Орловського?

Йому було важко відповісти. Якби Тамара не так швидко мала з’явитися в околицях Гірки, він відповів би коротким «так». Сказати ж тепер «вона моя дружина», коли він раніше про це нічого не говорив, було для Адама надто неприємним. Залишити справу не з’ясованою, поки Тамара не приїде до Подолина, теж недобре. Що вона подумає про нього? Так, становище не з приємних. І тут за дверима почулося: «Тамаро, люба дитино, ти тут? У тебе гість?»

Мабуть, пан Адам уже так давно нікого не вітав з такою радістю, як цього разу маркіза Орано, який увійшов до них. Неприємний для нього момент забувся. І взагалі, він із дня на день дедалі більше забував про це, навіть про свої археологічні дослідження, бо його турбувала нещасна доля юної доньки Сходу із сумними блакитними очима.

Розділ двадцять другий

– Доброго ранку, тітонько, як тепло у вас! Дозвольте мені трошки погрітися.

– Зробіть ласку, пане Урзине! Звідкіля ви йдете? На вулиці такий вітер, неначе зима хоче повернутися.

– Уже як Бог дасть, тітонько.

Молодий провізор зняв плащ і підсів до вогню. Пані Прибовська підкинула дров у піч.

– Ось, погляньте, пане Урзине, – сказала вона, розгортаючи доволі великий пакет, – що я придбала. Пан Коримський мені доручив купити матеріал на костюми для обох учнів. А сьогодні заходив сюди знайомий торговець із різним крамом, тож я у нього й купила. Що скажете?

– Гарне сукно, і колір теж.

– Справді? І лише по два гульдени за метр. Це ж недорого! Він мені так дешево відпустив тканину, бо це залишки. У нього також було дуже добре чорне сукно, і я подумала, що воно вам би дуже пасувало, пане Урзине.

– Мені? – здивувався провізор. – Мені, слава Богу, одяг зараз не потрібний. У мене його вдосталь.

– Так уже й удосталь! – невдоволено заперечила пані Прибовська. – У вас усього два костюми, і ваш кращий костюм уже досить поношений.

– Ви знаєте, тітонько, скільки одеж мав Ісус Христос? Одну чи дві, а учень не більше за свого вчителя.

– Це так, але якщо я замовлю для учнів костюми, то вони будуть краще вдягнуті, ніж, ви, пане Урзине.

– Однаково мене ніхто не сприйматиме за учня – для цього я застарий.

– Це відмовка. Але чому ви так себе обмежуєте? Люди вирішать, що пан Коримський настільки мало платить, що ви не в змозі навіть добре вдягатися.

– Якщо це вас так турбує, люба тітонько, – сказав провізор, приязно всміхаючись, – то я сьогодні віддам почистити свій вихідний костюм, і тоді побачите, що він буде як новенький, бо зроблений із хорошого сукна. Новий костюм я зараз дійсно не можу придбати. А якщо й міг, то не хотів би цього. Коли ми вже заговорили про одяг, то не вважаєте, що в мене забагато білизни?

– О ні, білизни у вас достатньо, пане Урзине.

– От і добре!

– Але, пане Урзине, ви казали, наче ви бідна людина. А я одного разу чула, як пан Коримський казав лікарю Лермонтову, скільки він збирається вам платити. Скоро вже чотири місяці, як ви тут. Отримаєте зароблені гроші та зможете купити все необхідне.

Жінка ще щось хотіла сказати, але раптом замовкла. Їй здалося, що її слова зачепили провізора за живе. Ледь помітний вираз болю промайнув на його обличчі, але пані Прибовська цього не помітила. Вона була рада, що пан Урзин повернув розмову на інше, і вирішила ніколи більше не торкатися цієї теми.

Стукіт у двері перервав їхню розмову.

– Це ви, Генріху? Незабаром ми всі збираємося в пані Прибовської, – привітав Урзин старшого учня.

Усмішка осяяла серйозне обличчя юнака.

– Я тільки хотів запитати в пані Прибовської, чи не знає вона, де ви, пане Урзине.

– Генріху, дайте спокій панові Урзину! Він іще навіть не встиг присісти, а його вже шукають.

– Так, дуже треба, пані Прибовська. Ми отримали декілька рецептів, і один припис я ніяк не розберу.

– Ми скоро до вас прийдемо, а поки що йдіть собі!

І вони рушили до лабораторії.

– Я вам нічого не буду підказувати, Генріху. На моїх очах ви самі приготуєте ліки.

– А якщо я помилюся, пане Урзине?

– Я буду слідкувати за вами. Якщо потрібно – допоможу.

За пів години все було зроблено. Юнак так наполегливо старався, що на його чолі з’явилися краплі поту.

– Ну от і добре! – похвалив його Урзин. – Усе правильно зробив. Вам уже можна доручати самостійно готувати ліки.

– О, безумовно, та якби я знав, що ви поруч, то завжди робив би все правильно.

– Зі мною те ж саме. Ви здивовані? Не думайте, що я навіть порошок від кашлю не роблю під наглядом. Мій Господь стоїть поруч зі мною і вчасно поправляє мене. Усю відповідальність я покладаю на Нього. Перш ніж розпочати приготування ліків, я віддаю Йому свої руки, свою пам’ять, свій розум і свою увагу. Йому віддаю свої очі, щоб вони добре бачили, і свої руки, щоб вони не тремтіли. Тоді я почуваюся впевнено. Під цим наглядом і ви, мій любий Генріху, відсьогодні будете готувати ліки. І я певен, що ви ніколи не зашкодите людині, бо ж мій і ваш Ісус Христос цього не допустить. У вас є досвід і знання. Коли повернеться пан Коримський, я буду його просити атестувати вас, щоб підвищити до помічника. А ви, Генріху, обіцяйте мені, що будете старанно вчитися, щоб працювати в аптеці.

– Обіцяю вам, пане Урзине, що я всьому навчуся від вас, – віддано промовив юнак, – бо знаю: ви бажаєте мені добра. Тільки не просіть пана Коримського зараз зняти мене з учнівства.

– Це чому? Хіба ви не хочете якнайшвидше почати допомагати своїй матері?

– Авжеж, але пан каже, що відправить мене служити до міста у велику аптеку й дасть рекомендацію. А я ще не хочу розлучатися з вами. Ви вказали мені на нове життя, привели до Ісуса Христа, але ж у мене ще так мало досвіду. Я хочу залишитися з вами.

Розчулений Урзин провів долонею по обличчю юнака і пригорнув його до себе.

– Я казав, що проситиму пана Коримського підвищити вас до помічників. Я хочу бути з вами стільки, скільки це потрібно Господу. Тепер запакуйте і надішліть, будь ласка, ліки за адресою, а я подивлюся, що робить Ферко.

– А потім дозволите прийти до вас, пане Урзине?

– Аякже! До побачення!

– Ох, пане провізоре, ну як тут не сваритися! – промовив ледь не плачучи Ферко, коли Урзин зайшов до аптеки. – Цей хлопець прийшов і попросив порошок від головного болю, а тепер повернув його й каже, що потрібен інший. Звідки я можу знати, що потрібно, якщо він не має рецепту!

– Заспокойся, Ферку! – мовив провізор, потім повернувся до хлопчика у рваній одежі й запитав його, кому потрібен цей порошок і від чого.

– Для мишей!

– Хіба у вас так багато мишей?

– Багато, скрізь бігають.

– Що ж ти одразу не сказав, що тобі потрібно порошок від мишей, – роздратовано зауважив Ферко, – а попросив порошок від головного болю?

– А мені саме такий порошок і треба, щоб миші хворіли й не могли виходити зі своїх нірок.

Веселий сміх пана провізора розвеселив і Ферка. Він сміявся, а разом з ними і хлопчик.

– Непогано ти придумав, – сказав Урзин, погладивши хлопчика по голові. – Але такий порошок тобі не допоможе. Піди додому й постав мишоловки. Ось тобі твоя монета. Купи сала, мишам це більше смакує.

– Краще я його сам з’їм, – буркнув хлопчина і, сміючись, вибіг з аптеки.

– Він тільки посміявся над нами, – сказав Ферко ображено. – Я йому цього не пробачу.

– Що ти, Ферку! «І прости нам довги наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим».

– Але ж він з вас посміявся, пане Урзине! – намагався відстояти честь провізора Ферко.

– Якщо Господь Ісус Христос витерпів стільки насмішок, то хто я, щоб мене не зміг висміяти навіть такий хлопчина?

Розмова скінчилася через прихід відвідувачів.

– Цей хлопчина справжній шибайголова, – розповідав потім Ферко Генріху. – Розвеселив навіть пана провізора, а я думав, що він сміятися не вміє.

Розділ двадцять третій

Минуло кілька днів. Була ніч. У будинку всі спали, тільки в кімнаті провізора ще горіло світло. Годинник показував одинадцяту, коли хтось подзвонив у вхідні двері. Звук дзвіночка пролунав по всьому будинку, але слуги так міцно спали, що нічого не чули. Провізор сам відчинив двері: перед ним стояв пан Коримський.

– Ви ще не лягали? – Коримський подав молодику руку. – Доброго вечора, пане Урзине.

– Що сталося, пане Коримський? Чому ви повернулися раніше й без попередження? – здивувався Урзин.

Він узяв із рук кучера важку валізу й сумку аптекаря.

– Не варто турбуватися, – спробував зупинити його Коримський.

– Дозвольте, я це роблю із задоволенням.

У погляді Урзина було стільки радости і прохання одночасно, що йому не можливо було відмовити.

– Прошу, зайдіть до мене, – сказав Коримський, відчиняючи двері свого кабінету.

Поставивши валізу й сумку, Урзин допоміг господарю роздягнутися, узяв у нього капелюх і рукавички. Коримський стомлено відкинувся на диван.

– Чи все гаразд? – запитав аптекар, якому увага провізора припала до душі.

– У нас, слава Богу, усе добре. Тільки пані Прибовська отримала сумну звістку: її небога тяжко захворіла, тож вона пішла її провідати. Повернеться лише завтра о десятій.

– Он як? Це печально, – співчутливо мовив Коримський.

– Сьогодні надійшло кілька листів. Я не встиг вам їх передати. Мене це засмутило, а тепер бачу, що й це рука Господа, – повідомив провізор. – Бажаєте їх переглянути? Прошу!

Переглядаючи пошту й читаючи листи, Коримський не помітив, як провізор дістав із шафи маленький чайник, налив у нього води, поставив на вогонь, а потім вийшов. Господар підвів голову лише тоді, коли двері відчинилися і провізор почав накривати на стіл.

– Що ви робите, Урзине? Бачу, ви готуєте для мене вечерю, але я не голодний.

– Це вам лише здається, пане Коримський. Чашка чаю і щось до нього з дороги не завадять.

– Ви так швидко все приготували! Як це вам вдалося, удома ж нема пані Прибовської?

– Мене підвищили в економи, – натомість усміхнувся провізор. – Прошу! М’ясо чудове, пиріг свіжий.

– Ви так апетитно все подали, що нема сил відмовитися. Прошу, складіть мені компанію!

– Дякую, я вже вечеряв.

– Сподіваюся, чашку чаю ви зі мною таки вип’єте.

– Залюбки. Дозвольте поцікавитися, як почувається молодий пан?

Пан Коримський ураз спохмурнів.

– Я не можу сказати, що добре. Він досі дуже слабкий. Як він мені зізнався, його гнітить туга за батьківщиною. Тому я і приїхав дочасно, щоб подивитися, як просуваються справи в Боровці та яка тут погода.

– Усе добре, пане Коримський, і вже майже тиждень у нас весняна погода. Якщо й надалі так буде, то за кілька днів усе зацвіте. Туга – погана хвороба. Нехай молодий пан повертається додому. Я впевнений, що близькість любої сестри піде йому на користь.

– Ви так вважаєте? Але ж у нас навесні так холодно, а він мерзне.

– Якщо холодно, то використаємо дрова, але вдома краще гріє любов. Чужина є чужина. Так само і з нашими душами. По-справжньому вони можуть зігрітися тільки вдома, на нашій вічній батьківщині.

Коримський подивився Урзину в обличчя: у ньому було щось зворушливе. Піддавшись цим відчуттям, він узяв руки провізора у свої.

– Я забув вам ще дещо сказати. Миколка сумує не тільки за батьківщиною, а також і за вами.

Бліде обличчя провізора зашарілося. Загадкові очі спалахнули щастям, і обличчя на мить засяяло. На тонких губах залишилося невимовлене слово.

– Вони обоє вас часто згадували, – казав Коримський далі. – Якби ви були з нами, Миколка не поспішав би так додому. І з Аврелієм щось сталося. Хоча він цього й не показує, але Миколка помітив, що другові важко вдавати веселого. Син розповів, що той отримав спадок від дядька, а разом з ним і сімейну таємницю, яка тягарем лягла на його плечі. Більше він нічого не розповів, а я не хотів розпитувати. Думаю, йому було б дуже добре мати довірену особу. Миколці з ним нелегко. От якби ви стали його довіреним другом і змогли дізнатися, що гнітить мого добродійника. Я йому багато чим зобов’язаний і хотів би хоч якось йому допомогти.

– Я це знаю, пане Коримський.

Урзин забрав свою руку від Коримського, прибрав зі свого лоба волосся і мовив:

– Є обставини і таємниці, про які ми ніколи нікому не можемо розповісти. І тоді ми вважаємо за щастя, що можемо забрати їх із собою в могилу. Якщо це той випадок, то я не зможу виконати вашого прохання, пане Коримський. Найтяжче звинувачувати своїх рідних перед іншими. Сімейні таємниці мають завжди один і той самий корінь – гріх.

Останнє слово було сказане так тихо, що Коримський швидше здогадався, аніж почув його. Він не став розпитувати провізора. Випивши чаю, почав читати останнього листа, не помітивши, як Урзин узяв валізу й сумку та вийшов. Коли за чверть години Коримський зайшов до своєї спальні, то там було провітрено, ліжко перестелене. Урзин наливав воду в мийницю і готував усе необхідне.

Аптекар мимоволі спостерігав за ним. З якою ніжною увагою провізор турбувався про його зручності! У нього вже було два провізори: перший – після весілля, а другий – десять років тому. Але з Урзиним жодного з них не зрівняти. Ті виконували свої обов’язки, отримували гонорар і більше ні про що не піклувалися.

Яскраве світло лампи освітлювало постать молодика. Ось він схилив коліна біля ліжка, дістаючи з-під нічного столика домашні пантофлі. Потім склав руки над кутком подушки і схилив голову. Опершись на двері, Коримський бачив і відчував, що цей добрий, але чужий парубок молився за нього, – за кого ніхто ніколи не молився і який сам ніколи не молився ні за себе, ні за інших.

Урзин підвівся, поправив подушку. Вони ні про що не говорили. Урзин лише попросив дозволу взяти взуття свого пана. Він узяв його і, побажавши спокійної ночі, вийшов. Коли Коримський уже ліг, йому здалося, що досі бачить біля свого ліжка схилену голову провізора.

Повернувшись до своєї кімнати, Урзин побачив на столі два листи, а під ними коробочку. У ній був чудовий золотий годинник і картка з написом: «На пам’ять моєму любому провізорові. Манфред Коримський». Годинник лежав у розкритій коробці на столі, і Урзин, прочитавши картку, застиг перед столом з похиленою головою. Потім він сів, поклав на стіл голову, притиснув годинник до блідої щоки. І так довго сидів із заплющеними очима.

Лише одні очі бачили, що творилося в його серці та його душі. І тільки одне серце розуміло його без слів...

Листи, привезені Коримським своєму провізору, були від лікаря Лермонтова і від Миколи.

Лікар писав:

Любий Урзине!

Якби пан Коримський знав, про що цей лист, він його б не взяв із собою. Ми наполягли, щоб він вирушив додому, тому що Микольцьо намагається догодити йому. Щоб батько не хвилювався, він їсть більше, аніж його шлунок може прийняти, а потім уночі страждає від болю. Уранці він мучиться від недосипання. І взагалі – пишу тільки Вам – я за нього дуже хвилююся. Я бажав би, щоб пан Коримський узяв іншого лікаря, бо на моє лікування нема благословення. Окрім того, він мій товариш і я надто його люблю, а лікар має бути безпристрасний і лікувати холоднокровно.

Прошу Вас, затримайте Коримського, щоб ми хоча б тиждень побули одні. І спробуйте підготувати Маргіту: жінці легше долати труднощі. Я маю надію, що вона нам допоможе.

Ви весь час молитеся, тож моліться за нас обох, бо ми обоє хворі, хоча тілом я здоровий. Знаю, що Ви не будете мене розпитувати. Але я задихнуся, якщо з кимось не поділюся: краще б я поїхав на Північний полюс, аніж знову в долину Подграда. Якби Микольцьо знав, яку жертву приносить йому Аврелій, він би не вимагав його присутности в Подграді.

Але досить скиглити! Щасти вам! І згадуйте іноді, коли радієте миру Вашої душі, нещасного й покинутого Аврелія.

Що мене тішить, то це те, що Микольцьо нічого не знає про мій стан. Він дуже хоче додому, а я...

У листі Миколки після слів привітання Урзин читав:

Ви колись сказали, що Ісус Христос чує все, про що Його просять. Просіть Його, благаю, щоб Він допоміг мені повернутися додому!

Я в Біблії знайшов вірш, який мене сильно схвилював: «Минули жнива, покінчилося літо, а ми не спасенні». Я не можу сказати, що це таке, але в моїй душі щось говорить, що не спасенні – це ми, Аврелій і я, бо ж ми ще не прийняли Ісуса Христа. Він іще нам не дав влади бути дітьми Божими.

І ще я прочитав у Біблії: «Коли Син, отже, зробить вас вільними, то, справді, ви будете вільні!» Мирославе, невже я загину? Невже для мене немає милосердя і спасіння? Смерть без надії на вічне життя жахлива!

Але маю надію, що Ви мені допоможете, коли я повернуся додому, бо ж Вам Він дав владу бути дитям Божим. Ви маєте віру, Ви спасенні! Якби знав, що мені так рано доведеться померти, я б раніше шукав Бога, а тепер не знаю як бути. Небо так високо, а мене ніхто не навчив молитися. Але Ви мене навчите, правда ж? У голові гуде, я не можу більше писати... Я так заздрю ластівкам. Якби мав крила, то і я міг би так літати! А може, я й сам незабаром полечу, але куди?

Мирославе, допоможіть своєму нещасному Миколці.

Такі листи радости не приносять. Провізор довго молився про допомогу юним, ще не спасенним душам, поки його власна душа не знайшла впевнености: «Як вірував ти, нехай буде тобі!»

Розділ двадцять четвертий

Наступного дня Маргіта Орловська, прикріплюючи прикраси до портьєр на вікнах, почула за своєю спиною чиєсь вітання.

Вона зіскочила зі стільця, радісно і здивовано простягаючи провізору руку:

– Ласкаво просимо, пане Урзине! Як добре, що ви приїхали, хоча я знаю, що ви не турбуватимете просто так. Що вас привело?

– Сердечне вітання від пана аптекаря, – усміхнувся він.

– Батько вам написав? Коли вони приїдуть?

– А їм уже можна повертатися? Будинок готовий до їхнього приїзду?

– Так, хоч сьогодні можна заїжджати!

– Вам недовго доведеться чекати, нудьгуючи за ними. Пан аптекар повернувся вчора. Він сьогодні збирався до вас, але отримав повідомлення від одного господаря, який сьогодні має бажання відвідати його стосовно якоїсь справи, тому залишився вдома. Йому нелегко було відкласти приїзд до вас, тож дозволив мені зробити це за себе. І якщо я побачу, що тут усе підготовлене, я напишу панові Лермонтову й запитаю, коли вони вирішать повернутися.

– Як чудово! – скрикнула Маргіта, від радісної новини плескаючи в долоні. – Вони приїдуть! Яка ж я рада! Ми їм разом напишемо: ви – лікарю, а я – Миколці, щоб вони там не затримувалися. А вам, пане Урзине, подобається будинок? Це вітальня. Світла кімната, правда ж?

– Так, світла достатньо, і краєвид з вікна гарний, меблі чудові, а скільки квітів! Усе тут тішить серце.

– Ви кажете правду? Я дуже рада! А ось спальня. Вони хотіли мати одну на двох.

– Звідси вид іще кращий! І ці світло-рожеві фіранки, і білі меблі, – саме те, що потрібно для вишуканого смаку. Господь вам допоміг усе гарно облаштувати.

– Ви ще всього не бачили, – промовила Маргіта, – ходімо далі! Ось тут кухня. Вона розташована дещо збоку, щоб кіптява не потрапляла до кімнат. А ось тут кімната для гостей і кімната для помічників. А там комора й вихід у двір. Довелося попрацювати, щоб його вичистити! Тепер у мене є все, навіть запаси в коморі, ось тільки прислуги не вистачає, і я не знаю, хто б мені допоміг у цій справі.

– Як не заперечуєте, я в Дубраві можу відрекомендувати надійну людину. Це бабуся мого товариша Степана Градського. Вона тепер живе у своєї доньки, але ще здорова і при силі. Якщо матимете час, ми можемо разом заїхати до Градських. На конях це якихось пів години.

– Так, безумовно. Коли я піднімаюся на пагорб, то бачу цю красиву долину. Я поїду, і було б пречудово, якби ця жінка погодилася. Куховарити їй не доведеться, а прислуговувати – справа неважка. А тепер я вас прошу відвідати зі мною Гірку. Я попрошу запрягти коней.

Незабаром будиночок було зачинено. Хоча там іще ніхто не мешкав, знадвору він уже не здавався покинутим.

– Сьогодні я прийшла сюди пішки. Це дуже зручно! – розповідала Маргіта.

А потім вона почала розпитувати Урзина про батька і брата. Коли вони, розмовляючи, йшли дорогою, провізор різко зупинився і Маргіта також.

– Я хочу вам дещо повідомити, – промовив він серйозно, – але тільки вам, пані.

– Тільки мені? Кажіть, ми одні.

– Лікар Лермонтов дуже занепокоєний станом вашого брата. Він панові Коримському нічого не говорив, але просив поінформувати вас.

– Як? – лице Маргіти побіліло. – Отже, наші надії були марними? Миколка не видужає?

– Ні, пані. Молодий пан останнім часом страждає від розладу шлунку, а ще безсонні ночі далися взнаки. Коли батько був поряд, Миколка удавав, ніби все гаразд, але через це втратив багато сил. Пан Лермонтов просить затримати пана аптекаря вдома, щоб бодай тиждень побути із хворим наодинці. А Миколка у своєму листі пише про тугу за батьківщиною, і я гадаю, що йому це зовсім не на користь. Тому я ось що думаю: якщо ваш брат і Лермонтов будуть зовсім близько від вас, тоді пан Коримський зможе залишити їх самих, знаючи, що ви попіклуєтеся про хлопців.

– Я все зроблю, – запевнила вона.

Маргіта із сумом озирнулася на будинок. Хіба вона для того облаштовувала його, щоб Миколка там страждав? Ох!

– То ви вважаєте, що мій брат смертельно хворий, а лікар Лермонтов неспроможний його вилікувати?

– Так, пані. Але я довіряюся головному Лікарю і молюся Йому щодня. Я впевнений, що Він чує мене, і вірю, що брат ваш одужає. Але це станеться тільки вдома, коли душа його заспокоїться.

– Ви так вважаєте? – вона міцно тримала його за руку, наче намагалася спертися на нього. – Якби ж Ісус Христос вас почув! Я теж молюся, але мої молитви такі недосконалі. Христос мені ще не відкрився. Скажіть, як досягти цього? Ви казали, що душа Миколки має видужати. Моя душа також нездорова. Бачите, як я тепер відрізняю істину від облуди, але не можу сказати капелану, декану й дідусеві, що ніколи не стану католичкою, що збираюся вийти із цієї церкви, яка вважає мене своєю. Я для цього не маю сил. Якби ж Христос мені відкрився. Він мені обов’язково дав би сили. Я себе знаю: задля любови я на все здатна.

Вона схилила голову й не бачила здивованого погляду чоловіка.

– Ви вживаєте слова, які говорив мій товариш Степан Градський на зібранні. Хіба ви їх чули?

– Чула, я була там, тільки сиділа в передпокої, бо спізнилася. Я чула вашу і його проповіді, і не можу їх забути. Тож скажіть, що мені робити, щоб Ісус Христос і мені відкрився? Навчіть мене Його любити і бути Йому слухняною! Зізнаюся: Христос заповідав прощати, але я не можу пробачити людині, яка мене сильно образила. Я хотіла б знати: чи обов’язково всім прощати?

Її живі очі, у яких світилася майже дитяча довіра, пильно дивилися на провізора.

– Так, пані Маргіто. Повірте, щойно ви зможете промовити: «Ісусе, я прощаю йому все, як і Ти мені простив», любов Христа оволодіє вашим серцем. Це непрощення наче стіна, через яку світло божественної благодаті не може проникнути. І коли ця стіна впаде, навколо й усередині вас засяє світло.

– Пробачте, Урзине, не робіть того, бо Господь може вас почути, і мені доведеться пробачити, і тоді він переможе. Це мене дуже принизить. Якщо я йому прощу, то маю бути до нього привітною. А він це побачить і подумає... Хто знає, що він подумає... Ні, не можу!..

– Ви не хочете, пані, а це гріх, який ви чините перед собою, перед тією людиною, а насамперед перед Господом Ісусом Христом.

– Як це?

– Дуже просто: перед собою, тому що ви самі себе відкидаєте від Царства Божого, бо ж «коли ви не будете людям прощати, то й Отець ваш не простить вам прогріхів ваших». Перед своїм супротивником, бо замість того, щоб всепрощаючою любов’ю здобути його душу для Божої істини, ви робите його серце жорстоким. Як гукнеш, так і відгукнеться – байдуже, добре це слово чи зле. Любов породжує любов, жорстокість породжує жорстокість. Холод нікого не зігріває. І врешті-решт, ви грішите перед Ісусом Христом. Він хоче зробити вас подібною до Себе, щоб через вас прославитися і щоб Він міг відкритися перед душею грішника, але ви заважаєте Йому це здійснити.

Урзин замовк. Вони були майже на місці. Розмова перервалася, і більше до неї не поверталися. Одразу ж після кави Маргіта наказала запрягти коней. Незабаром вони вже їхали лісом до Дубрави й зупинилися перед будинком Градського. Маргіта всю дорогу мовчала. Урзин дещо розповідав із життя свого товариша Степана Градського, про його навернення і про те, як батько ледь не вбив його за вірність Ісусу Христу.

Вона слухала, затамувавши подих. Отже, ті рани, про які він проповідував, завдав йому власний батько? Як боляче терпіти таке від власного батька! Як Степан тепер дивиться на нього? Як тепер вони ставляться один до одного?

Наче підслухавши її думки, Урзин промовив:

– Степан мені про свої страждання не говорив ані слова, бо він любить свого батька. І я знаю, що він прощенням і любов’ю примирився з ним. А як вони ставляться один до одного – ми зараз побачимо.

Розділ двадцять п’ятий

Був прекрасний весняний вечір. Світло місяця, наче рідке срібло, розлилося по долинах і окреслювало тіні гір, осяюючи замок у Подолині. На широкому балконі, схрестивши руки на грудях, стояв пан Микола Орловський і, поринувши в роздуми, дивився вдалечінь. Освітлене місячним сяйвом маленьке село з невеликою церквою на пагорбі, оточене з усіх боків горами, лежало перед його поглядом, наче зачароване.

Він чекав нових господарів Подолина. Пан Орловський хотів із притаманною йому польською шляхетністю зустріти єгипетського вельможу, який заради своєї бідолашної доньки вирушив у таку далеку подорож. Тому після всіх приготувань він лишився у замку, щоб зустріти нових господарів, а з ними і свого любого онука, який супроводжував їх.

Коли старий лишився на самоті, коли затих сміх і веселі розмови дочок Зарканого, у товаристві яких він та інші пани провели вечір, навколо запанувала чарівна тиша. Сива голова хилилася дедалі нижче, нахлинули спомини, від яких пан Микола ніколи не міг звільнитися, коли навідувався до Подолина. Один з них ясно постав перед ним.

Світив такий самий повний місяць, і він стояв на цьому ж балконі, але не один. Покійний пан Зарканий сидів біля нього у кріслі, розповідаючи про свої плани. Він говорив, що його донька Ілона закохана у Фердинанда – сина пана Орловського. Якби молоді люди одружилися, а маєтки сімей Зарканого й Орловського поєдналися, то з часом вони змогли б придбати Подолин. Син Зарканого планував найнятися на службу до одного з княжих маєтків, а Фердинанд Орловський спочатку міг би стати управителем у Подолині.

Зарканий мав двох дітей. Сам він уже збирався піти на спочинок. Разом із дружиною хотів оселитися у своєму маєтку на півдні Угорщини.

Так, план був чудовий. Пан Микола подав руку Зарканому й пообіцяв поговорити із сином, який після дворічного перебування на чужині того вечора мав повернутися до Орлова. У його згоді батько не мав жодних сумнівів, адже Фердинанд Орловський та Ілона Заркана товаришували з дитинства.

Яким щасливим почувався пан Микола того вечора! Він уже уявляв свого любого сина господарем цього чудового маєтку, бачив його щасливим чоловіком чарівної Ілони. Фердинанд, дізнавшись, що батько в Подолині, поїхав з Орлова прямо туди. Але він був напрочуд задумливим, наче його душа досі перебувала дуже далеко.

«Якщо я скажу, що саме ми із Зарканим вирішили, це його розрадить», – тішив себе пан Микола. Неприємним було те, що Фердинанд того вечора ставився до Ілони хоч і по-дружньому, але усе ж таки прохолодно.

Пан Микола ледь діждався повернення додому. Коли вони наступного вечора їхали в екіпажі – залізничних доріг тоді ще не було, – він розповів своєму синові, що Зарканий має надію полишити управління маєтком і на своє місце хоче рекомендувати князю Фердинанда, додавши, що його самого це дуже тішить.

– Ви пробачте мені, тату, – мовив син, – що я затьмарюю вашу радість, але я не можу обійняти цю посаду, бо за кордоном я прийняв на себе деякі зобов’язання, які не дозволяють мені перебувати на батьківщині надто довго. Я намагався сказати про це раніше, але, знаючи ваші великопольські погляди, довго не міг на це зважитися.

– Ти, син емігранта, прийняв якість негідні зобов’язання?! – скрикнув пан Микола гнівно. – Склади їх негайно! Орловські ніколи нікому не будуть рабами!

– Безумовно, а княжими слугами й поготів! Я не розумію, як ви зі своєю дворянською гордістю можете хотіти, щоб син став панським...

Пан Микола розгубився і водночас зрадів: його син не хотів служити! Він поспішив розповісти увесь свій план, пояснивши, що кількох років служби буде достатньо. І якби до статку Орловських додався посаг Ілони, то Фердинанд міг би стати власником Подолина.

Син слухав без заперечень. Тим часом вже дісталися дому, і розмова продовжилася в покоях пана Миколи. Коли ж він закінчив словами: «Завтра ти поїдеш до Зарканого і проситимеш руки Ілони!» – Фердинанд гордо підвів голову і твердо мовив:

– Цього я зробити не можу, батьку! Я не можу стати управителем у Подолині. Той поріг я переступлю або власником, або ніколи. З донькою Зарканого, яку я ніколи не кохав, одружуватися не збираюся. Я не можу це зробити ще й тому, що вже маю дружину, – вів далі, не звертаючи уваги на переляк батька від такої інформації. – Моя дружина – донька шляхетного роду, прекрасна, як квітка, добра, як янгол. Я не повідомляв вам раніше, тому що боявся вашого гніву. Вона з Росії, але протестантської віри. Тепер уже нічого не можна вдіяти. Сім’я моєї Теклуні разом з нами веде боротьбу за визволення Польщі. Якщо наш план буде вдалим, якщо ми досягнемо бажаного впливу і поширення нашої спілки, тоді я зі своєю дружиною приїду до вас, батьку, і ми без Зарканого і його грошей, зароблених у князя, придбаємо Подолин. А допоки потерпіть, прошу вас! Тепер, коли розповів, для чого приїхав до вас, я завтра повертаюся до своєї дружини. Ви маєте зрозуміти: щастя моє там, де я залишив скарб свого серця, де моя кохана дружина.

Коли син замовк, пан Микола владною рукою вказав на двері.

– Геть! – мовив він гнівно. – Ти одружився без моєї згоди і благословення. Ти узяв за дружину єретичку. Доньку народу, який твого батька вигнав з країни його пращурів. Ти з росіянами злигався – нам немає про що говорити! Іди і не з’являйся більше мені на очі! Ти мені не син! У тебе більше немає батька! Скажу наперед: ти проклянеш ту годину, коли так згрішив проти мене й заради жінки зрадив усе, що для тебе має бути священним. Іди й не з’являйся мені на очі. Я тебе більше бачити не хочу.

– Батьку, не проганяйте його так, пробачте йому! – заступився старший син Адам, що став свідком цієї розмови.

Але пан Микола відштовхнув і його.

– І тебе я теж вижену, якщо підтримаєш брата!

– Фердинанде, не покидай нас! Батько пробачить тобі!

Брати обійнялися. «Усього найкращого тобі, Адаме!» – сказав Фердинанд і його мармурово-бліде обличчя спалахнуло братерською любов’ю. Потім він звільнився з обіймів і вийшов. Не чекаючи ранку, Фердинанд назавжди зник із батьківського дому.

Усе це тепер згадував засмучений батько. Як часто він жалкував про власну жорстокість! «Треба було почекати і пробачити, – думав він зараз. – Фердинанд був таким молодим і недосвідченим. Вони його занапастили. Він був гордим, справжнім сином свого батька, хотів звільнити свій народ».

Багато років пан Микола вважав, що його син перебуває десь у сибірській тюрмі, бо про нього не було жодних вісток. Може, є сім’я, діти, і, хто знає, у яких умовах вони живуть! А тепер що? Які новини надіслав йому Адам! Його любий син спочиває в єгипетській землі, може, як нещасний біженець, щоб уникнути холодного Сибіру. І ось той чоловік, що знає історію життя Фердинанда, їде зараз сюди як господар Подолина!

Пан Микола так хотів побачити цього чоловіка і дізнатися правду, хай якою страшною вона буде! Хіба ж не дивно, що через такі думки голова старого хилилася дедалі нижче? Він не бачив навколо себе чарівного травневого вечора, лише одиноку могилу, піщаний горбик, що покривав тіло його бідолашного сина, якому заборонив повертатися додому. Якби ж він не прокляв, то син зі своїми друзями міг би оселитися в нього, а так – роками блукав світами, допоки не загинув.

«Фердинанде, – зітхнув, притискаючи руки до свого блідого згорьованого обличчя, – сину мій, якби ж я міг бути на твоєму місці!» Він гірко заплакав, як плакав Давид над мертвим Авесаломом.

Пан Орловський не почув глухого стукоту візків і приглушених голосів, наче його слух і зір померли разом із сином, і налякано здригнувся, коли його обхопили молоді руки, а рідний голос вигукнув:

– Дідусю!

– Адаме! Ти вже тут? Коли ж ви приїхали?

Нарешті сумне минуле відступило перед прекрасним теперішнім. Любий онук тут, живий і неушкоджений, тримає його у своїх обіймах.

– Коли ми приїхали? Ти був так занурений у свої думки, що нічого навколо себе не помічав.

– Так, справді! І до того ж мій зір слабшає...

– Ох, дідусю, а ми ж не одні. Тут його світлість маркіз Орано.

Адам відступив убік, і перед паном Орловським у місячному світлі постав чоловік, смагляве обличчя якого своєю гордою, холодною і безрадісною красою вразило старого. Холодним воно, правда, зараз не було, тому що маркіз був схвильований так само, як і пан Микола. Вони неначе завмерли за три кроки один від одного, саме на такій відстані між ними могла б вміститися могила...

Адамові довелося знову відрекомендувати маркіза, і тоді пани вклонилися одне одному. Пан Орловський, як старший, простяг свою руку гостеві.

– Я дуже радий, – промовив Орано, – що одразу по прибутті сюди зміг привітати вашу світлість і подякувати за все те добре, що ви зробили для нас.

– То пусте, – відповів старий. – А як ви доїхали? Чи не затяжкою була дорога для вашої доньки?

Лице Орано пом’якшало.

– Щиро вдячний! Тамара не скаржилася. Не знаю, що з нею буде далі.

– Матимемо надію на краще, – сердечно побажав пан Микола. – Одначе зараз, зустрівши вас, я поспішу додому, тобто до моєї онуки в Гірку.

– О, я не допущу, щоб ви так швидко нас полишили. Інакше я сприйму це за образу, – мовив маркіз, запросивши гостей зайти до будинку.

За пів години маленька компанія вже сиділа за столом, але без жінок – маркіза після виснажливої дороги почувалася втомленою. Зарканий був дуже вдячний пану Миколі, що він погодився залишитися. Новий господар здався йому дуже гордовитим. За столом багато говорили про подорож. Після вечері всі розійшлися на відпочинок. Пан Микола дуже хотів поговорити з онуком, але не наважився залишити його без сну.

Пан Орловський цієї ночі спав дуже погано. Увесь час перед його очима поставало гордовите, але засмучене обличчя маркіза, у погляді якого був прихований біль. Коли вони тисли один одному руки, старий пройнявся глибоким співчуттям і симпатією до цього чоловіка.

Розділ двадцять шостий

Наступного ранку Адам прокинувся досить рано. Не минуло і чверть години, як він уже прогулювався парком.

Весняне небо було блакитним і безхмарним, тільки вранішня зірка попереджала про схід сонця.

«Який чудовий травневий ранок!» – подумав Адам. Він спочатку пройшовся садком, де дерева стояли ще майже без листя. Зате цвіло дуже багато весняних квітів: гіацинти, нарциси, цілі килими фіалок і сон-трави. Він пройшов уздовж струмка, що протікав через садок, і зупинився біля бічних воріт. Перед ним розстелилася чудова рівнина, а далі – село, що потопало у квітучих садках.

Біля струмка співали свою пісню солов’ї, а з лісу долинав голос зозулі.

Так, це був чарівний ранок травня, і все ж таки Адам не відчував повноти щастя. Усі його думки крутилися навколо одного: що скаже Тамара Орано про цю чарівну красу і чи побачить вона її? О, якби ж сьогодні її очі не затуманилися! Вона побачила б усю красу, хай ненадовго, і тоді забула б про свої печалі. Маркіза доможеться-таки здійснення всіх своїх бажань. Вона захоче побачити Маргіту, і Адамові доведеться зізнатися, що його пов’язує із сусідкою з Гірки. Від цієї думки йому стало млосно. Адам розумів, що вчинив неправильно, і не міг вигадати, як гідно вийти із цієї халепи.

Внутрішня дисгармонія псувала увесь чар травневого ранку, а Адам так бажав спокою своїй душі. Він вийшов із садка і попрямував далі, занурений у власні думки.

Майже в той же час на схилі пагорба спинилася вершниця. Зіскочила з коня і пішки піднялася нагору. Перед нею розкрився вид на долину Подолина. На межі двох маєтків стояв стародавній камінний хрест, до якого вели дві високі сходинки, а поряд схилялася квітуча вишня. Від хреста донизу вела облямована глодом дорога. Білий його квіт і зелені шати молодих ялинок казково перепліталися. Трава довкола хреста була усіяна фіалками й кульбабками. Над цим чудовим куточком землі схилилося блакитне небо, освічене вранішньою зорею і промінчиками сонця, що почало сходити. Тут також чувся спів пташок.

Уночі Маргіта, як і Адам, не могла заснути. Думки про те, що він увечері приїхав, підняли її з ліжка і привели сюди.

Він був уже тут, і сьогодні відбудеться їхня зустріч – це вона знала. Але не могла вирішити, як вони надалі ставитимуться одне до одного. Якщо вона його зустріне так, як вирішила напередодні, як і личить після розмови в день їхнього вінчання, отже, якщо зустріне прохолодно, як вона з ним прощалася, то між ними виникне глибоке провалля.

Якщо вона зробить так, то Ісус Христос їй ніколи не відкриється, і вона ніколи не побачить світло і мир, яких так прагне.

А якщо зустріне з любов’ю, як порадив їй Урзин, то Адам переможе і, мабуть, буде насміхатися з неї, або знову образить.

У душі Маргіти точилася жорстока боротьба. Лише Він, Який одного разу вмер на такому хресті за неї, Він один був у змозі їй допомогти! Вона заплющила очі й чомусь пригадала, як з Урзиним була у Градських. Вона ближче познайомилася зі Степаном і його родиною. Вона бачила, що Степан своєму батькові не тільки вибачив, а любив і шанував його, наче нічого й не було між ними.

Як вона любила згадувати той короткий час, що провела в долині Дубрави! Серед людей, які знали Ісуса Христа, так добре! Вона планувала побути там геть трохи, а повернулася лише пізно ввечері разом із бабусею Степана. Урзин провів зібрання біля млину. Степан знову проповідував, і Маргіті здалося, що все це для неї.

«Візьміть на себе ярмо Моє, і навчіться від Мене, бо Я тихий і серцем покірливий, – і знайдете спокій душам своїм».

– Ісус Христос був Сином Божим, – проповідував Степан, – але Він був таким лагідним, що Юді, який зрадив Його, і всім Своїм учням обмив ноги. Ісус був таким смиренним, що не відповів жодним словом, коли Йому плювали в обличчя й обвинувачували. Він це міг, тому що серцем був лагідний. А нам Христос говорить, щоб навчалися в Нього. Він Своєю любов’ю переміг усіх людей. І хоча фарисеї, і книжники, і священники, і Пілат, і Ірод не вірили в Нього, та й вони визнавали, що Він добрий. Любі друзі, навчімося в Ісуса Христа. Ніхто з людей не може образити і принизити нас так, як принизили Його, бо ж Він був Сином Божим. Тому відповімо на всяку несправедливість любов’ю і прощенням, щоб люди бачили, що ми добрі.

Ці слова супроводжували Маргіту вдень і вночі. Вона намагалася бути доброю, і це їй вдавалося. Але як бути доброю з Адамом?

«Якщо ти до нього недобра, тоді ти взагалі недобра, – промовляла її совість. – Якщо ж ти до нього будеш доброю навіть тоді, коли він висміюватиме тебе, то своєю любов’ю переможеш його, і він дізнається, що ти належиш Ісусу Христу».

– О Ісусе! – зітхнула Маргіта. – Я хочу бути Твоєю, я хочу бути гідною Твоєї смерти. Ти пробачив мені, Ти любиш мене. Заради Тебе я все прощаю, хоч би що сталося. Допоможи мені бути доброю і перемогти любов’ю.

Вона замовкла. Довго стояла молода жінка, схилившись до хреста. Але що це? Чарівне світло, мир, радість і блаженство враз наповнили її серце! Маргіті на мить здалося, що її любови достатньо для всього людства.

Тільки зараз вона почула спів солов’я, солодкий аромат фіалок і душа її заспівала разом з природою:

Душе, потішайся в Ісусі,

Гріхи твої змив Він усі,

Тебе огорнув Він любов’ю,

Добром Він тебе наділив.

Щаслива я бути з Ісусом!

Спочинок у Ньому знайшла.

Він радість і спокій дарує,

І спадок у Царстві Отця.

Маргіта й не підозрювала, що була вже не одна. Недалеко від неї, притулившись до дерева, стояв Адам Орловський. Парубок не знав, куди він, замріявшись, зайшов. Не знав, що зустріне ту, від якої тікав у парк, щоб не думати про неї.

Але він її зустрів. І так само, як тоді на балконі в Орлові, не міг відвести погляду. Маргіта була прекрасна, а він від неї відмовлявся! Вона була дарована йому перед вівтарем. Чи мав він зараз право наблизитися до неї?

Адам хотів, щоб гарне обличчя його дружини набуло холодного виразу – проти такого він захищений, але не проти цієї чистої, невинної величі, яка проступала в усій її постаті. Він, мабуть, не знав, що іншою Маргіту він більше не побачить.

Адам привітався. Від несподіванки вона здригнулася. Обличчя зблідло, але одразу ж зашарілося, як маків цвіт. Вона неспішно зійшла сходами і простягла йому руку.

– Добридень, Адаме! – мовила вона просто і привітно.

Той розгубився, але поцілував її руку.

– Не сподівався тут з тобою зустрітися. Я думав, що ще зарано йти в Гірку, – збрехав він.

– Хоч я прокидаюся рано, одначе також не думала, що зустріну тебе тут, – зізналася вона. – Я була певна, що ви з дідусем приїдете лише по обіді.

– Він навіть не знає, де я. Гадаю, ще спить. Оскільки ми зустрілися, то мені, мабуть, уже не потрібно їхати в Гірку. Приїдемо вже разом із дідусем.

– Як хочеш, Адаме, – мовила вона щиро. – Зачекай хвильку, я зараз.

Коли Маргіта повернулася, у її руках була попона, яку вона розстелила на сходах.

– Тут вогко. Сідай, прошу!

Йому це здавалося сном.

– Будь ласка, розкажи, чи не зашкодила маркізі Орано така тривала подорож?

– Я ще не знаю, але вважаю, що все гаразд, – відповів Адам, відчуваючи розгубленість від такого, по-сестринськи співчутливого запитання. – Я бажав би, щоб вона хоча б сьогодні бачила, бо ж день такий чудовий.

– А хіба бувають дні, коли вона взагалі нічого не бачить? Пан Вільє казав, що зір її тільки послабшав.

– Так, він ослаблений, але іноді вона взагалі нічого не бачить.

– Нещасна! Я багато думаю про неї. Та маю надію, що Господь дасть зцілення, і вона видужає.

– Усі покладають надію на наш клімат.

«Клімат її не вилікує», – подумала Маргіта й запитала:

– А як твої наукові пошуки?

– Дивно, що ти про це запитуєш, – відповів він, усміхаючись.

– Чому дивно? – спитала вона, привітно глянувши на Адама.

– Ти сама висловила побажання при нашому прощанні, що така формальність цілком зайва.

– Я дійсно хотіла б знати, як тобі велося на чужині.

– Дуже добре, – відповів він, відкинувши голову назад. – Хоча пошуки ще не завершені, але результатів достатньо, щоб написати працю, коли приїде професор Ґеринґер.

– А хіба він з вами не приїхав?

– Ні, він затримався і приїде за два-три дні. Оскільки маркіз запропонував свою допомогу, то наукову працю ми напишемо в Подолині. Мені це тим приємніше, що господині Орлова ми будемо менше заважати, – додав він, усміхаючись і вклоняючись.

Вона подивилася на нього. Адам очікував побачити в її очах гордовиту відразу, а натомість у них світилася щирість і привітність.

– Заважати ви мені не будете. Я приготувала все необхідне, щоб ви могли спокійно працювати. А я не маю наміру зараз жити в Орлові, – спокійно повідомила Маргіта.

– Це ж чому?

– Як ти, напевно, знаєш, Миколка ще хворий. Він приїде сюди й мешкатиме поблизу Гірки, тож я хочу побути поряд.

Він наморщив лоба. Як вільно вона про це говорила!

– А дідусь згоден жити один в Орлові?

– Якщо ти будеш у Подолині, то він приїде до мене, і ми тут будемо разом. Коли стомишся від роботи й засумуєш за дідусем, далеко їхати не доведеться.

– Можливо, що й так. Але ти, гадаю, найменше бажатимеш моїх відвідин, а я не хочу бути нав’язливим.

Вона похилила голову. Сили її танули, вона бачила, що він уникає примирення.

«Він тебе не розуміє, – промовляв внутрішній голос, – але ти повинна з ним порозумітися». Підвівши голову, Маргіта подивилася на Адама. Їхні погляди зустрілися.

– Адаме, – промовила вона тихо, – лист, який ти написав мені в пансіон, дуже мене образив. Я сердилася, і якби не дідусь, то ніколи б не простягла тобі руки. У день весілля я поводилася, як вважала тоді, якнайкраще. Але це було негарно й не по-християнськи. Я довго боролася із собою і нарешті змогла тобі простити. Прошу тебе вибачити мені ту поведінку. Якщо ми одне для одного не можемо бути чимось більшим, то залишімося бодай друзями, ми ж родичі. Потурбуймося, щоб дідусь не бачив, що ми принесли йому жертву.

Вона підвелася. Він теж скочив на ноги. Схвильований, він почав складати попону. Адам не чекав від неї таких слів, тому й не знав, як поводитися.

– Ти сердишся, Адаме? – почув він голос поруч себе, і маленька рука лягла на його плече.

– Так, я серджуся, – відповів, наморщивши лоба, – через твою поведінку, а також через те, що ти не відповідала на мої привітання. Я не зміг зізнатися Орано, що одружений, хоча і сказав, що в дідуся живе моя кузина... А що я міг сказати? Що жінка мене відразу ж після весілля виставила з дому, аби не бачити мене?

На її очах виступили сльози. Маргіта відчула, що програла. Тепер залишалося мовчати й ділом довести свою доброту.

Вона не образилася на його зізнання – її чиста душа навіть не зрозуміла, як він її цим образив.

Відчувши себе більш впевнено, Адам вів далі:

– Тепер я не знаю, як виправити справу. Що подумає Орано?

– Не хвилюйся, – промовила вона тихо, – коли я зустрінуся з Тамарою Орано, я все їй поясню.

Це для нього вже було занадто. Він різко спинився і взяв її руку у свою.

– Ти мою провину хочеш узяти на себе?

– А чом би й ні? Господь Ісус Христос помер за мої гріхи, то як мені не наслідувати Його приклад? Полиши це на мене, я все владнаю. Тамара мені повірить.

Маргіта хотіла висмикнути свою руку, але він не відпустив, а притиснув до своїх грудей. Серце Адама забилося від незнайомих йому до цього часу почуттів. Вона здригнулася, немов щось чорне наближалося до неї. Її потягнуло назад до хреста. Там її душа почувалася вільнішою та щасливішою.

– Адаме, ще так рано. Панство після подорожі довго спатиме. Ходімо зі мною. У Гірці ти візьмеш бричку або дідусевого коня. Ходімо!

– Як мені не піти, якщо ти так запрошуєш? Але ж у тебе тут кінь, а ти заради мене рушиш пішки?

– Я охоче пройдуся, – запевнила вона, – це навіть дуже корисно.

– Так, наш клімат найкращий.

Вони пішли лісом. Адам поклав попону на коня, і взявши повіддя, повів його, розповідаючи Маргіті про свою подорож до Єгипту.

– Подумати тільки, – промовив він, спинившись недалеко від Гірки, – я стояв там біля могили дядька Фердинанда Орловського... Але ти, мабуть, не знаєш, хто це?

– Знаю, няня твого батька розповідала мені про нього.

– А хіба вона ще жива?

– Так, і живе в Подграді. Вона мені багато про нього розповідала і про той вечір, коли він раптово покинув Орлів. І ти бачив його могилу? Хто тобі її показав? Ти точно знаєш, що він там похований?

– Безумовно! Маркіз наказав своєму камердинеру показати мені те місце. На могилі стоїть пам’ятник з його іменем. Камердинер розповідав, що дядько Фердинанд на кораблі сильно застудився і бажав тільки одного – досягти берега... Маркіз Орано й дядько Фердинанд дуже любили один одного. Орано й зараз не може спокійно говорити про нашого дядька. Та ось і Гірка. Як тут усе змінилося!

– Тобі подобається?

– Дуже! Правду писав дідусь. Ти все гарно облаштувала, будинок не впізнати.

– Знадвору не так, як усередині.

– Усе роздивлюся!

Пані Боровська та інші слуги були вельми здивовані, побачивши, як до маєтку наближалася молода пара, мирно розмовляючи. Усі підозри слуг про нещасливий шлюб умить розвіялися.

Господиня показала Адаму ввесь будинок, а також чималий квітник.

Потім, разом поснідавши, у чудовому настрої вони верхи поїхали до Боровця, де й попрощалися. Адам рушив далі в Подолин, а Маргіта такою щасливою прийшла додому, якою її не бачили відтоді, як її відвідав пан аптекар.

І дійсно, у чому вони могли різнитися? Вони були ніби створені одне для одного.

Розділ двадцять сьомий

Тихою алеєю Подолинського парку походжав пан Микола Орловський, обмірковуючи вчорашні враження. Сьогодні він прокинувся із цими думками, і вони схиляли голову старого дедалі нижче. Раптом із заквітчаної тераси почувся чийсь веселий голос. Пан Микола озирнувся і як зачарований застиг на місці: на верхніх сходах, простягнувши руки вперед, ніби намагаючись обійняти увесь це чудовий весняний світ, стояла дівчина. Тонкий її стан облягала біла шокова сукня, прикрашена перлами. Синьо-чорне волосся відтіняло бліде обличчя з легким рум’янцем. На рожевих устах грала щаслива усмішка. Здивування та радість були в її широко розкритих очах, які нагадували ясне південне небо.

Усе в цій дівчині пашіло молодістю та весняним щастям. Не боячись замочити в росі туфлі, вона побігла до квіткових клумб. Вона зірвала два білі нарциси, блідо-рожевий гіацинт і на повні груди вдихнула їхній солодкий аромат.

Старий пан не міг відвести від неї своїх очей. Якою чарівною була ця донька Сходу! Не дивно, що батько так переживав за неї, свою єдину дитину.

Учора ввечері пан Микола побачив її лише на мить, вона ж його, мабуть, узагалі не помітила.

– Тамаро! – раптом почувся голос маркіза.

Дівчина озирнулася і, як пелюсток квітки яблуні на вітрі, полетіла назустріч батькові й упала в його обійми.

– Як тут чудово! – із захватом скрикнула вона.

– Тобі тут подобається? – Орано притиск доньку до грудей, і на його безрадісному обличчі відбилося щастя. – Ти задоволена?

– Батьку, чи задоволена я? Я така вдячна, що ти привіз мене сюди! Тут усе нове – м’який клімат, чудові краєвиди, ці квіти! Я дуже щаслива!

І тут вона побачила пана Миколу. Орано, прослідкувавши її питальний погляд, узяв доньку за руку й повів донизу, де ще раз відрекомендував своєму шанованому гостеві.

– Я дуже радий, – промовив старий із хвилюванням, – бачити вас такою щасливою, дороге моє дитя. Бог дасть, і ви тут повністю одужаєте на радість своєму батькові.

На очах дівчини виступили сльози. Вона схилилася до руки старого й поцілувала її.

– Тепер я більше нічого не хочу, – мовила вона трохи згодом, – хіба що побачити вашу онучку, пане Орловський, яка живе десь поблизу.

– Маргіту? – мовив пан Микола, приємно здивований. – Мою Маргіту ви бажаєте бачити? О, це бажання можна легко здійснити!

– Ви вважаєте, пане Орловський, що вона навідається до нас?

– Ні, Тамаро, – похитав головою Орано. – Звичаї Заходу вимагають, щоб прибулі першими відвідали сусідів. Пан Орловський нам повідомить, коли ти зможеш відвідати цю милу панну.

– Я бажала б познайомитися з нею сьогодні або завтра. Це можливо?

– Так, миле дитя! Припускаю, Маргіта залюбки познайомиться з вами, та й пан Адам буде задоволений, що ви відвідали його дружину.

У цих словах не було нічого особливого, але пан Микола, який уже зауважив, що Орано назвав Маргіту панною, тепер явно відчував незручність. Якийсь час Орано й Тамара мовчали, здивовано дивлячись одне на одного.

– Маргіта – дружина Адама Орловського? – запитала нарешті Тамара. – Чому він нам про це нічого не сказав?

– Адам вам нічого не говорив? – заклопотано перепитав пан Микола.

– Ні, він згадував про неї тільки як про свою кузину. Коли ж я запитала, чи ви одружені, він відповів, що з вами живе онука.

Ці слова тяжко вразили серце старого. Маркіз це помітив.

– Тамаро, ти забуваєш, що Адам Орловський не зобов’язаний розповідати нам, чи одружений, а ми його про це не запитували. – Помітивши компаньйонок доньки, він додав: – Наші східні дівчата захоплені цією місцевістю. Може, вони шукають тебе?

Тамара подивилася в їхній бік.

– З вашого дозволу, я піду до них.

Дівчина кивнула головою і побігла назустріч компаньйонкам, які теж поспішали до неї.

Пани дивилися їм услід, поки дівчата не зникли в ялинковій алеї. Пан Микола першим порушив мовчання:

– Ваша світлосте, не подумайте нічого поганого про мого онука. Він вчинив неправильно, але зробив це не подумавши. У всьому цьому винен я. Хотів, щоб молодята побралися – мав на це власні причини. Вони виконали моє бажання. Але так, як вони до цього не зустрічалися і Адам одразу ж по весіллі відбув у подорож, у них не було часу звикнути одне до одного.

– Дякую за пояснення, – промовив Орано. – Я не хотів би підозрювати Адама в нещирості, бо полюбив його за час нашого знайомства. Тепер я знаю його ситуацію, тому не осуджую. Але Тамарі нехай він усе сам пояснить.

– Авжеж, хай це буде для нього покаранням, – сказав пан Микола. – Бо коли ви познайомитеся з моєю Маргітою, самі переконаєтеся, що він не мав права відмовлятися від неї. А зараз, коли я побачив ваше щастя, мої застереження стосовно вашої улюблениці були марними. Ви мене відпустите до моєї онуки, яка з нетерпінням очікує вістки?

– Хоч би якою приємною була для мене ваша присутність, та я не маю права більше вас затримувати, – мовив маркіз ввічливо. – Я тільки розпоряджуся про сніданок і екіпаж. Однак, маю надію, що не востаннє мені випала нагода бачити вашу милість у Подолині.

– О, якщо ваша світлість відвідає мене в Орлові, то я із задоволенням!

Орано вклонився.

Після сніданку, на який не дочекалися Адама, пани ще розмовляли з управителем Зарканим. Тамара вийшла на балкон і притулилася до обвитої плющем колони. Спокою не давала думка: «Чому Орловський не сказав, що Маргіта його дружина? Хоча ми про це його й не запитували, але кілька разів говорили про неї. Чому він цього не сказав?»

Думки її перервалися через появу самого Адама.

– Доброго ранку, ваша світлосте! Я почув радісну звістку і прийшов, щоб разом із вами порадіти! – говорив він, не помічаючи, як холодно зиркнула на нього дівчина. І додав, цілуючи простягнуту йому руку: – Я приніс вам вітання від Маргіти.

Маркіза здригнулася.

– Ви були у своєї кузини? – запитала вона, дивлячись йому прямо у вічі.

– Так, я був у кузини. Але те, що вона мені більше ніж кузина, вам, гадаю, уже розповів мій дідусь.

– А чому ви самі про це не розповіли?

Тамара зміряла його з ніг до голови крижаним поглядом.

– Ваша світлосте, ви дозволите мені перед вами виправдатися?

– Так, я хочу це почути.

– Ми з Маргітою розсталися у гніві, і коли ви вперше запитали про мою кузину, то я сказав правду. Наша з нею сварка не дала мені змоги бути абсолютно відвертим. Тепер ви вже не сердитеся на мене? – Обличчя Тамари посвітліло. – Прошу вибачити мені й дозволити провести вас завтра в Гірку.

Коли за пів години пани Орловські залишили Подолин, вони везли в Гірку вітання і вістку про те, що завтра буде візит панянок.

Розділ двадцять восьмий

Того ж вечора, коли пан Микола в Подолині чекав на нових власників замку, від Подградського вокзалу від’їхав екіпаж. Пані, яка сиділа в ньому, була елегантно вбрана й вельми схвильована. Вона то випростувалася й дивилася вперед, то, схиливши голову, прибирала вуаль з обличчя й витирала сльози.

Коли екіпаж зупинився біля воріт Орловського парку, вона взяла валізку й розрахувалася з візником. Руки помітно тремтіли. Екіпаж уже зник, а вона все ще стояла, притулившись до решітки, немовби збираючись на силі, щоб переступити поріг Орлова.

Та це й не дивно, бо ж біля порогу рідного дому стояла жінка, що двічі полишала його: уперше – як щаслива наречена з благословення батька, а вдруге – нещасною, ображеною на увесь світ розлученою жінкою.

А тепер вона повернулася... Що їй тут потрібно? Прихистку тут шукає? Чи знову обдурена? Може, має надію, що батько змінить свій гнів на милість і прийме її як доньку? Ні!

Коханий чоловік, що день і ніч переживає за неї, вважав, що вона насолоджується теплим кліматом курорту, куди відвіз її для покращення здоров’я і де залишив у чудовому товаристві, бо йому самому потрібно було повернутися на службу.

Ні, вона прийшла сюди не як обдурена жінка і не як донька, що визнала свою провину, а як нещасна мати, що тужить за своїм нещасним сином.

Коли страх і зневіра переповнили її серце, вона поборола свою гординю і поспішила в дорогу. Сподівалася, якщо навіть розлючений батько не буде милосердним, він усе ж таки скаже правду про стан сина. Усі свої сподівання вона пов’язувала з Орловим. І ось, нарешті, вона перед власною домівкою, а переступити цей поріг не вистачає сил – спогади надто сильно розбурхали її зранену душу.

Нарешті баронеса Райнер відчинила ворота і як Наталія Орловська попростувала до будинку. Вона мала надію піднятися одразу ж до пана Миколи, одначе привітання служки зупинило її в коридорі.

– Де пани? – запитала вона, ледь стримуючи тремтіння в голосі.

Ноги її підгиналися від хвилювання і вона сперлася на перила.

Служці довелося двічі повторити, що старий господар у Подолині, а молода хазяйка в Гірці, і що вони цього тижня навряд чи повернуться, лише тоді Наталія зрозуміла почуте. Він іще перепитав, чи бажає пані зайти до вітальні, і навіть запропонував покликати економку або ключницю. Але Наталія кивнула головою, здивованим поглядом окинувши коридор, обернулася і вийшла.

Повільно дійшовши від будинку до воріт, вона зачинила їх за собою і, втрачаючи останні сили, сіла на кам’яні сходинки. Надія зникла, сили полишили її. Вона навіть не могла плакати, її очі дивилися просто в порожнечу. Якби із грудей не вирвався стогін, то могло здатися, що вона померла.

Вона ризикнула всім: сімейним щастям, родинним затишком, власним слабким здоров’ям – і все марно. Наталія лише зараз відчула, що привело її сюди не тільки бажання дізнатися хоч щось про Миколку – вона мала надію знову припасти до грудей любого батька й цим заслужити його прощення.

А натомість від рідної домівки віяло холодом і пусткою. Інша б на її місці могла наказати відчинити для неї гостьову кімнату чи покликати когось із рідні. Та баронеса Райнер не могла. Не можна, щоб її хтось тут бачив як прохачку. Треба йти. Але куди?

Для цієї хворої слабкої жінки, що звикла до зручностей, Орлів був надто далеко від залізничної станції та містечка. Навіщо вона відпустила екіпаж?! Але хто ж міг знати, що, повернувшись після довгих років до свого родового маєтку, вона навіть не зможе тут переночувати? Це так образливо!

Жінка підвелася, знову глянула крізь сльози на будинок і пішла назад, до Подграда. Було вже пізно, на небі сяяв місяць. Шлях, яким вона багато разів проїздила своїм екіпажом або верхи, і по якому дотепер не ходила пішки, здався баронесі Райнер занадто довгим і виснажливим.

Коли до містечка було зовсім близько, сили вичерпалися. І якщо до цього часу жінка раділа, що не зустріла нікого зі знайомих, то тепер мріяла, щоб хоч хтось підтримав її добрим словом. Погляд зупинився на освітленому вікні самотнього будиночка, у садку якого була лавка. Сівши на неї, жінка подумала: «Відпочину трохи й піду шукати, де б переночувати».

Раптом вона здригнулася: крізь відчинені двері будиночка долинали чудові молоді голоси. Бідолашна баронеса прислухалася до співу:

Душе! Чи знайдеш ти у світі домівку рідну?

І хто тобі тут дасть і мирний прихисток, і спокій?

Притулку, де зло не торкнеться тебе,

Не може світ цей обіцяти.

Наталія притулилася до стіни, сльози покотилися по її щоках.

Ні, ні, ні! Цей світ нам чужий!

У небесах лиш справжній спокій...

Спів урвався, акомпанемент долинав наче здалеку. Гнана невимовною тугою, жінка ввійшла до маленької вітальні й сіла на той самий стільчик, на якому кілька тижнів тому сиділа її донька, зрозумівши, що Христос їй ще не відкрився.

А баронесі Райнер Він хіба відкрився? Хоча б хтось запитав її, чи вірить вона в Нього? Будучи католичкою, вона вийшла заміж за лютеранина, але ім’я Ісуса Христа ніколи в його домі не згадувалося. Потім, у другому заміжжі, вона сама стала лютеранкою, відступивши від релігії своїх пращурів, прийняла геть незнану їй релігію чоловіка, про яку інженер Райнер знав лише те, що не обов’язково у щось вірити або чогось дотримуватися. У цьому він вбачав євангелічну свободу. Хоч хтось хоча б раз запитав цю жінку про її віру? Ніхто, хоча Райнерів, як і Орловських, навідувало немало священників для цікавої бесіди.

Жінка сама впевнилася, що не варто вірити у святих, у діву Марію і молитися їм. У неї не залишалося нічого, у що можна було б вірити, окрім розмитого уявлення про далекого, великого, страшного Бога, наказів Котрого вона боялася, але Якому не мала права молитися. Христа вона знала тільки за образами та фігурками зі слонової кістки, бо жодного разу не зустрічала людини, яка б по-справжньому вірила в Нього.

А тепер баронеса Райнер сиділа біля дверей невеличкого приміщення, де тривало богослужіння і слухала спів:

Тим, хто надію на Бога живого складає,

Він місто на небі святе вготував,

Що сходить у сяйві для нас як вінець, –

То рідне житло, то прихисток сердець!

Так, так, так! То рідне житло,

Мені зі святими там спокій навік.

Скільки років вона не чула словацької! Як солодко звучали знайомі звуки улюбленої з дитинства мови! Жінка не все розуміла, але знала, що співали про щось прекрасне, чого їй не вистачало і чого вона потребувала. «Ой, чи знайду я спокій? Для мене не буде спокою», – подумала нещасна Наталія та гірко заплакала. Звуки фісгармонії стихли, і ця бідна, загнана, одурена душа зі зраненим серцем почула молитву, якої ще ніколи не чула.

М’яким приємним голосом хтось молився про допомогу і світло для бідних, заблудлих без Ісуса душ. Потім той голос почав читати Євангеліє, і пані, побачивши читця, не зводила погляду з його шляхетного обличчя. Він читав історію про Закхея, який вирішив пожертвувати всім, щоби тільки побачити Ісуса.

Баронеса, зрозумівши, що це текст зі Слова Божого, здивовано озирнулася: чи не в церкві вона? Але проповідь, що почалася після читання, так заволоділа нею, що вона забула про все навколо.

Проповідник описував, яким багатим і впливовим був Закхей, і що йому все ж таки чогось не вистачало. У горі чоловік не мав утіхи, радість була короткочасною. Митар ні в чому не мав нестачі, але тягар власних гріхів згинав його. Від них Закхей не міг відкупитися і був переконаний, що Бог його покарає.

Проповідник пояснював усе так ясно, немовби малював долю самої Наталії. Потім розповів про Господа Ісуса Христа, ким Він був і навіщо Він прийшов у цей світ.

На одній із лав сиділи люди, про яких у Писанні сказано: «Піди на дороги й на загороди, та й силуй прийти, щоб наповнився дім мій». Він пояснював усе так ясно і просто, намагався кількома словами сказати те, що людина має знати, щоб повірити в Ісуса Христа і спастися. Проповідник не знав, що його слухає вельможна пані, яка б його не зрозуміла, коли б він промовляв інакше. І ось він сказав те, що врізалося Наталії в пам’ять: «Син Людський прийшов, щоб спасти те, що загинуло, а також і тебе, любий брате, і тебе, люба сестро! Прийдіть до Ісуса, прийміть спасіння, як Закхей! Амінь».

Далі була коротка палка молитва і спів гімну.

Баронеса підвелася і вийшла. Голова боліла від нестачі кисню. У дворі сіла на лавку і спостерігала, як люди тихо розходяться. Сил підвестися з місця вона не мала, а гордість не дозволяла попросити когось відвезти її до готелю.

Тут, просто неба, їй стало легше. Бо ж там, угорі, був Бог, про Якого вона сьогодні вперше почула, що Він так полюбив світ, що віддав Свого Сина Єдинородного, Який прийшов у Єрусалим, щоб прийняти смерть. Він явився Закхею, урятував його, а потім Він пішов, щоб умерти за нього і за нас також.

Баронеса Райнер подивилася на небо, але зненацька нажахано здригнулася: хтось схилився до неї. Вона побачила обличчя молодого чоловіка, що проводив зібрання.

– Вибачте, пані, що завадив, але бачу, що ви не місцева. Чи можу я вам чимось послужити?

– Так, пане. Ви дуже добрі. – Голос і манери незнайомця розчулили її. – Мені до ранку доведеться побути в Подграді, а я не знаю, де знайти пристойний готель для ночівлі.

– Доброго готелю тут нема... Але дозвольте вам порадити. Сім’я, що мешкає в цьому будиночку, має добре умебльовану кімнату. Господарі – люди небагаті. Вони були б задоволені, якби ви заплатили їм як за готель.

– О, я вам вдячна!

Жінка підвелася, тримаючись за стіну.

– Вам недобре, пані?

– Так, трохи. Я нещодавно перенесла важку хворобу, а тепер маю ще одне нещастя...

Баронеса безсило опустила голову. Узявши чоловіка під руку, вона пішла за ним у невелику, освітлену місячним сяйвом кімнату. Там було просто й затишно.

Пані присіла на диван і схилила голову на подушку. Чоловік приніс іще одну подушку й обережно підклав їй під голову.

– Може, вам покликати лікаря?

– Лікаря? – перепитала вона злякано, а потім гірко всміхнулася. – Для мене немає ліків, як і для Закхея...

– Ви сказали, що у вас нещастя... У такий час люди часто забувають про їжу. Може, ви через це ослабли?

– Так, я від ранку не мала і крихти в роті. Якби ви принесли чашку кави або чаю, я була б вам вельми вдячна.

– Якщо дозволите, я зараз попрошу.

Коли чоловік вийшов, баронеса намагалася підвестися, але їй це не вдалося. У голові шуміло, а перед очима плавали чорні кола. Це минуло, коли вона знову лягла. До того ж нестерпно боліло серце. О, від цієї напасти вилікуватися неможливо!

Кава, яку принесла гарна дівчина, полегшила страждання баронеси. З допомогою тієї ж дівчини, що не зводила допитливого погляду з незнайомої пані, вона лягла в постіль. Потім почула:

– Пане Урзине, ідіть-но сюди! Може, покликати лікаря?

– Мені не потрібен лікар із Подграда! – ледве видушила баронеса. – Мене впізнають, а я цього не хочу.

З острахом дивилася вона на молодика, що в цей час заходив у кімнату.

– У мене є товариш, приїжджий лікар, який нікого тут не знає. Він тільки сьогодні приїхав. Я його покличу.

– Ви такий добрий. Видно, що Ісус із Назарета ваш Господь.

Пані стиснула руку добродію, що схилився до неї.

– Так, Він мій Господь, але не тільки мій. Він хоче бути й вашим Господом. Він вас любить. Він може й нещастю вашому допомогти і зцілити ваше зранене серце. Не могли б ви сказати, що з вами сталося?

Ще ніколи чужа людина не говорила так співчутливо з баронесою Райнер. Серце її було наповнене болем, їй потрібно зняти цей тягар, щоб воно не розірвалося.

– У мене є син, якого я довгі роки не бачила. Я дізналася, що він серйозно хворий. Я приїхала, щоб дізнатися про його стан. Але людей, з якими я хотіла поговорити про сина, не було вдома, – сказала вона, важко зітхнувши.

Чоловік сполотнів. Він поглянув на золотаве волосся баронеси, на її тонкі правильні риси обличчя. Вони нагадували йому ще два обличчя: одне з них, бліде, майже прозоре, було схожим на обличчя цієї жінки як дві краплі води.

– Пані, – прошепотів він після короткої внутрішньої боротьби, низько схилившись до неї, щоб вона могла почути, – Миколка Коримський сьогодні повернувся додому. Він іще не надто здоровий, але вірю, що Ісус Христос вилікує його. Не хвилюйтеся за нього.

Очі її широко розкрилися.

– Ви його знаєте?! Ви бачили його?! Ви не помиляєтеся?! – скрикнула вона, то радіючи, то страхаючись цієї новини.

– Ні, шановна пані, не помиляюся. Я щасливий назвати вашого сина своїм товаришем. Десь годину тому я спілкувався з ним.

– Мій Миколка! Мій Миколка! – скрикнула вона й заридала.

Молодий чоловік із дівчиною в цей час гаряче молилися. Коли вони підвелися з колін і нахилилися до жінки, вона вже спала.

– Ви покличете лікаря, пане Урзине? – стурбовано запитала дівчина, поправляючи подушки баронеси й накриваючи її ковдрою.

– Ні, Агнесо, Ісус Христос зцілює і без ліків, а ми з тобою мовчатимемо, чи не так?

– Звісно, пане Урзине, я не видам цю бідолашну, нещасну жінку.

– Моліться за неї, сестро... І за мене також.

– За вас, брате Урзине? Чому? – вона здивовано глянула на Мирослава.

– Бо сьогодні мені знадобиться багато сил. Добраніч!

Давно вже провізор пішов, а дівчина все ще думала про його слова і згадувала його голос, як він сполотнів, коли нахилився над жінкою і довго розглядав її обличчя, наче хотів просити в неї прощення. Але чому?

«Що за думки! – Агнеса відігнала їх від себе. – Чому це панові Урзину просити вибачення в баронеси Райнер?»

Розділ двадцять дев’ятий

Була казкова весняна ніч, сповнена світла й тіней. Місяць осявав не тільки долину Подолина. Сріблом своїх променів він залив Подград. Зачарованими здавалися руїни старої фортеці. Місячне сяйво грало на баштах, церквах і будинках містечка, віддзеркалювалося у хвилях в’юнкого струмочка, особливо яскраво освітлюючи замок Орлів.

Біля почорнілих від часу фортечних мурів стояв, схрестивши руки на грудях, Аврелій Лермонтов. Однак чи він це був? Його молодецьке обличчя повністю позбулося попередньої свіжости. На ньому проступив біль, зазвичай схований від людського ока.

Парубок уже довгий час так стояв, зосереджено вдивляючись в освітлене місячним сяйвом приміщення. Мабуть, так минуло б кілька годин, коли б тишу не порушив м’який голос:

– Ось я, пане Лермонтове.

Здригнувшись, парубок швидко обернувся і так само швидко простягнув руку.

– Я вже не сподівався, що ви прийдете, – промовив він глухим голосом. – Та й узагалі егоїстично з мого боку просити вас прийти сюди. Уже глибока ніч, вам потрібен спокій. Вибачте мені, будь ласка, проте я дуже хотів з вами зустрітися.

– Ми обидва відпочинемо, коли ваша душа отримає світло.

– Що ви кажете, Урзине?

Запитання прозвучало майже холодно. Парубок деякий час боровся з хвилюванням.

– Я вважаю, що ваша душа поранена смертельно і вкрай потребує миру та розради.

Лікар подивився Урзину в обличчя:

– Вважаєте, що я вас саме для цього попросив сюди прийти? Ви, мабуть, не так зрозуміли прочитане, – промовив він іще холодніше.

– Нічого я не думаю, пане Лермонтове, щоби це могло вас образити. Ви попросили мене прийти. Я із задоволенням зробив би це раніше, але Миколка хотів зі мною поговорити. Він щойно заснув. Але переконаний, що завтра він почуватиметься краще.

– Тільки зараз заснув? – злякано перепитав молодий лікар. – З ним усе гаразд?

– Слава Богу, так. Він зараз спокійно спить. Я маю надію, що вже завтра відновить сили, і ви тоді спокійно зможете продовжити свою подорож.

Лермонтов швидкими кроками пішов до стіни фортеці. Потім він повернувся до Урзина.

– Мирославе, я... – Його очі дивно заблищали. – Я не можу далі з ним іти, повірте мені. Якби ми хоч тут залишилися! Але туди – ні! Порадьте мені, що робити, як мені виїхати. Для цього я вас сюди й покликав. Я такий схвильований, що не можу тверезо думати. А ви завжди спокійний і врівноважений. Вам, мабуть, не знайома та боротьба, що зараз точиться в моїй душі. Тож дайте мені пораду...

Після короткого мовчання провізор підвів голову, їхні погляди зустрілися.

– Пане Лермонтове, наш Господь і Учитель говорить: «Оце Моя заповідь, – щоб любили один одного ви, як Я вас полюбив! Ніхто більшої любови не має над ту, як хто свою душу поклав би за друзів своїх. Ви друзі Мої, якщо чините все, що Я вам заповідаю». Милий пан Миколка Коримський потребує вас. Він іще надто кволий, щоб витерпіти біль, яку спричиняє зруйнована надія. Ви йому пообіцяли поселитися в долині, і від цього він матиме велику радість. Безумовно, цю обіцянку ви дали тоді, коли серце було сповнене надії. Але сьогодні все дещо не так. Перебування тут завдає вам болю. Страх перед боротьбою і стражданнями жене вас геть звідси. Повірте мені: якщо ви маєте співчуття, то обставини й середовище можуть пом’якшити ваші страждання, але вони будуть з вами скрізь. Куди б ви не пішли – їх потрібно нести із собою і переборювати. Лише той здобуває перемогу, хто до кінця лишається на полі бою і чесно бореться.

Провізор замовк. Тільки вдалині, унизу під замком, лунала журлива пісня солов’я.

– Ні, Урзине, ви не повинні вважати мене боягузом, – заперечив Лермонтов. – Я не хочу, щоб ви мене не так зрозуміли. Коли дізнаєтеся правду, то самі скажете, можу я тут лишатися чи ні. Але мушу вам розповісти таке, чого б я ніколи не сказав іншому. Оскільки ви з Миколкою в листах перейшли на «ти», то й ми перейдімо на «ти». З товаришем легше всім ділитися. Згоден?

– Добре, якщо ти вважаєш мене гідним своєї дружби і якщо мої нестатки тому не завада.

– Не будемо про це говорити.

Парубки обійнялися. Потім Лермонтов указав на Орлів і схвильовано почав оповідати:

– Ти бачиш цей маєток?

– Бачу.

– Тобі доля сім’ї Орловських відома? Ти знаєш, скільки дітей мав теперішній господар Орлова?

– Так, двох синів і одну доньку.

– Тоді ти знаєш, що пан Микола мав нещастя вигнати свого молодшого сина з родового гнізда?

– Вигнати з дому? – неабияк здивувався Урзин. – Цього я не чув. Фердинанд Орловський начебто добровільно полишив дім і не повернувся.

– Коли власний батько вказує на двері, ти також «добровільно» підеш. І якщо він заборонить тобі з’являтися йому на очі, то «добровільно» не повернешся додому. Чи повіриш ти, що людина з таким добрим обличчям вигнала сина на погибель? Але ти маєш знати, чому він вигнав, у чому полягав великий злочин. Через те що він одружився з росіянкою. Жахливий злочин, правда ж? До цього додалося, що московка була євангельської віри й заміж вийшла з тією умовою, що й він стане таким. І Фердинанд це зробив заради неї. Цього гаряча польсько-католицька кров батька не змогла витерпіти, і тому батько його вигнав. Але щоб тобі було зрозуміліше, – Лермонтов обома руками пригладив своє волосся, присів на скелю та обхопив руками коліна, – прізвище товариша Фердинанда Орловського було Федір Лермонтов. Він належав до багатої та поважної родини. Один із членів цієї сім’ї був поетом. Прадід Лермонтова тривалий час був на службі в коронованих князів Німеччини, і там прийняв євангельську віру. Його син мав хрещеного із князів Німеччини, то уряд і церква, коли той повернувся на батьківщину, претензій до нього не мали. Таким чином ця сім’я стала євангельської віри й дотримувалася її. Це були лютерани, я знав таких в інших краях: у них більше пізнання, більше совісти, ніж у греко-католиків, але Ісуса Христа вони не знають.

Сестра Лермонтова всім серцем була прив’язана до своєї церкви. Вона була ніжною, доброю, красивою, але любила світські зустрічі, танці, музику, театр і багато іншого. Якось на балу її побачив Фердинанд Орловський. Він закохався в неї і був згоден зректися власної віри заради віри лютеран, бо інакше вона не погоджувалася вийти за нього заміж. Коли Орловський став його зятем, Федір Лермонтов залучив його до таємної спілки, яка боролася за незалежність Польщі. З цією метою Фердинанд після одруження поїхав на чверть року до Польщі. Звідти він повернувся на батьківщину, щоб, по можливості, залучити й батька до цієї справи і розповісти йому про дружину. Що з ним сталося потім, ти знаєш. Кілька місяців Фердинанд не бачився з коханою дружиною. Повернувся до неї не досить щасливим, одначе мав надію знайти спокій у родинному колі. Але в його домі сталася жахлива подія...

Я гадаю, ти чув про штундистів. Маленька община прихильників цієї «секти», як її у світі називають і яку переслідують, давно вже існувала в тому містечку, де був маєток сім’ї Лермонтових. Теклуня Лермонтова, дружина Фердинанда, зневажала їх так само, як і всі інші.

Але сталося, що на першому тижні після від’їзду Фердинанда помер один зі штундистів, залишивши молоду дружину. Повертаючись із прогулянки, Теклуня стала свідком похорону. Покора перед Господом, упевненість у вічному житті, про які промовляло кожне слово простого селянина, що проповідував біля могили, з такою силою захопили її, що жінка вирішила якнайбільше дізнатися про цих дивних людей. Наступного дня була неділя. Увечері вона пішла на зібрання до штундистів. Я скажу її власними словами: «Вони навчили мене пізнавати й любити Ісуса Христа. Вони показали, що я на хибному шляху. Я висповідалася, прийняла Христа й усім серцем звернулася до Бога. Усе це сталося протягом трьох днів. Щойно я пізнала істину, тоді ж і прийняла Ісуса Христа, і Він дарував мені велику любов до Нього. Я могла залишити все, окрім Господа».

Після неї покаявся і Федір Лермонтов. Коли повернувся Фердинанд, вони опинилися на різних берегах. Фердинанд навідріз відмовився «перейти Йордан», тож залишився один. Теклуня не хотіла мати нічого спільного зі світом і відмовилася від усього. Ані прохання, ані погрози чоловіка й інших родичів не змогли змусити її утриматися від читання Слова Божого, від відвідувань штундівських зібрань і розповсюдження християнської літератури серед народу. Її брат Федір Лермонтов щиро підтримував сестру та її віру, а також допомагав тим лютеранам.

Після того як погляди Федора Лермонтова повністю змінилися, він намагався в таємній спілці сповіщати про Христа, але його звідти виключили.

Можна легко уявити, що тепер відчував Фердинанд. Він бачив: попри те що Теклуня прийняла нову віру, її любов до нього посилилася й окріпла. Але також знав, що вони вважають його загиблим, допоки не покається. У серці Фердинанда з’явилася ненависть до них. Хто його осудить? Він любив цей світ і бажав жити в мирі – вони ж відмовилися від нього й жили заради Христа. Між ними утворилася бездонна прірва, яка не зникла навіть після народження первістка.

Дійшло до того, що з’явилися думки про розлучення. Спочатку пішов Федір, вважаючи, що коли сестра залишиться з чоловіком, то швидше помиряться. Але нічого доброго не вийшло. Одного ранку Теклуня знайшла листа, сповненого докорів, у якому ображений чоловік прощався з нею. Він повідомив, що від’їжджає до Польщі, щоб продовжити роботу в таємній спілці. О, це був дуже сумний лист!

Після цього почалися гоніння на штундистів. Маленьку общину розігнали, багатьох забрали до тюрми, інших – до Сибіру або на Кавказ. Звинувачення посипалися і на дружину Фердинанда, яка намагалася врятувати одного зі старших братів общини. Ніхто з родини не заступився за Теклуню, і вона опинилася під слідством. Волею Господа її звільнили, але за розповсюдження антиправославних трактатів її вислали з рідних країв. Брат за пів ціни продав маєток, а її майно було конфісковане за рішенням суду. Федір забрав сестру до Відня. Бідолашна жінка прожила недовго, померши від запалення, яке підхопила в тюрмі. Її сину на той час було років п’ять. – Аврелій замовк. Із грудей вирвалося тяжке зітхання. – Хоча мати померла, коли він був зовсім малим, вона його навчала любити Ісуса! Як він обіцяв їй жити тільки для Нього! Але не дотримався обіцянки. – Заплющивши очі, він бачив перед собою її миле ніжне личко, очі, що сяяли небесним світлом. – Але навіщо про це говорити? Хлопчина після смерти своєї матері залишився в дядька, який виховав його як сина і дав гарну освіту. Дядько помер дванадцять років тому від інфаркту, коли писав каторжанам на Кавказ листа, який туди мав доставити якийсь друг.

Хлопчик залишився сам. Про долю рідного батька він нічого не знав. І тільки по смерті дядька, який залишив небожу значну частину свого статку, він разом з документами про спадок отримав папери матері й дядька. З них і дізнався, що його батько через три роки після розлучення з матір’ю потрапив до рук поліції, а після року слідства був засуджений і засланий до Сибіру. Однак друзі, а серед них автор записки, допомогли йому втекти до Англії, де сліди його загубилися. «Бідолашний Фердинанд! – писав у щоденнику Федір Лермонтов. – Якби пан Орловський не зачинив перед ним двері, він зміг би втекти до нього й так би врятувався. А натомість, напевне, загинув у злиднях, бо був дуже гордим, щоб просити допомогу у друзів».

Тепер я все розповів. Ти й зараз скажеш, що я, син Фердинанда, боюся, знаючи правду, соромлюся близькости із цією людиною. Або вважаєш, що інший на моєму місці був би здатен щоденно спілкуватись із ним і його онуком Адамом, який сьогодні-завтра стане власником маєтку, коли батько мій загинув у бідності?

Я дуже щасливий, що Микольцьо – мій двоюрідний брат, а Маргіта – моя кузина, Коримський також родич. Але я відчуваю ненависть до Орловських. Мені щоденно потрібно зустрічатися з ними, мушу бути уважним і привітним, спілкуючись із людиною, яка принизила мою матір і мого батька, вигнала його з рідного дому на загибель. Якби він не пішов з Орлова з такою гіркотою, усе могло бути інакше!

Якщо залишуся, то обставини сьогодні-завтра змусять мене відвідати пана Миколу Орловського в його маєтку. Як ти це уявляєш? Ні, ніколи! Мені потрібно піти. Я б залишився лише тоді, якби зміг цьому жорстокому чоловікові кинути в обличчя, що він згубив мого батька. Але я цього не зроблю через Микольцю і Маргіту, а також щоб він не вирішив, ніби я хочу повернути собі ім’я, якого я позбувся через вигнання батька. Ні! Я ношу прізвище Лермонтов, бо мене всиновив мій дядько, мені дороге ім’я моєї матері, і я ніколи не поміняю його на інше. І я ніколи не прощу! Мирославе, допоможи мені залишити Микольця, перш ніж ми приїдемо в Гірку, перш ніж я зустрінуся з Орловськими, бо не маю сил перед ними приховувати власні почуття.

По цих словах Лермонтов уклякнув і закрив обличчя руками.

Урзин провів рукою по його густому волоссю та поцілував у лоба. Цей ніжний вияв любови заспокоїв бідолаху.

– Аврелію, брате мій, – мовив провізор, – чи знаєш, які почуття вирували в серці твоєї матері, коли вона була живою?

Лермонтов здригнувся.

– Вона мала лише одне бажання: щоб я пізнав Бога й полюбив Того, заради Кого вона все залишила.

– Дозволь дещо сказати: якщо у твоєї матері було таке бажання і якщо вона заради Христа стільки страждала, то я зробив би все, навіть життя не пожалів, щоб здійснити її волю й довести на ділі, що її Господь – мій Господь і що я Його люблю та корюся Йому.

– Мирославе, як це стосується моєї ненависти?

– Ось як. Якщо твоя матір проявила стільки любови до Господа, тому що її серце було наповнене любов’ю Божою, то я не вірю, що вона не вміла прощати. Чи ти гадаєш, що вона не пробачила панові Орловському?

– Вона? Вона мала силу молитися так само, як мученик Степан: «Не залічи їм, о Господи, цього гріха»!

– А зараз її син ненавидить там, де вона проявила любов.

– Мирославе!

– Я впевнений: якби твоя мати була зараз серед нас або ж мала змогу спуститися з неба на землю, вона б охопила твою шию своїми руками і промовила б: «Іди, сину мій, і покрий любов’ю свою ненависть. Якщо ти так зробиш, то доведеш, що гідний моєї любови і моєї жертви. Сину мій, пам’ятай: тому, хто вміє прощати, завжди краще, ніж тому, кому прощають».

– Припини, Мирославе, припини, благаю! – відмахнувся молодий лікар. – Хто дозволив тобі говорити зі мною про те, як би вона вчинила? Ти ж її навіть не знав... але ти знаєш Його – Того, Хто був для неї життям.

– Так, я знаю Його. Але й ти не можеш сказати, що не знаєш нашого доброго Господа, Який зробив щасливою твою матір, незважаючи на всі втрати; Який і тобі приготував таку життєву дорогу, щоб ти почав шукати Його і мав змогу відпочити на Його грудях. Не зволікай, не сумнівайся, прийди до Нього! Чи ти хочеш озлобитися, як і твій батько? Не думай, що пан Орловський винен у тому, що твій батько загинув. Якби батько покаявся і визнав Бога, він, можливо, пішов би з тобою і твоєю матір’ю в Сибір. І був би там щасливим. Я не осуджую твого батька, ні! Мені жаль, але я маю сказати, що він залишив тебе і твою матір через Христа, з ненависти до Нього. Згубила його не жорстокість пана Миколи, а власна жорстокість проти Отця Небесного. Але навіщо про це говорити? Хто з нас може знати милість Божу? У Господа тисячі шляхів. Хто знає, чи не привів Він одним із них твого батька до покаяння й визнання Ісуса Христа? Можливо, він дивиться зараз із небесних висот разом із твоєю матір’ю на тебе?

– Ти так гадаєш?

Лермонтов підскочив і почав вглядатися в зоряне небо.

– Ти не віриш?

– Я хотів би вірити, що вони там поєдналися і щасливі. Якби я міг цьому повірити, тоді простив би йому.

– А чому ти не можеш повірити? Хіба Бог – не любов? Хіба Він не чудотворець і не всемогутній?

– Так, напевно, так... Але все ж таки... А проте, чому б мені не радіти із цієї думки? Хто мене зможе переконати у зворотному? Дякую тобі, Мирославе, за цю пораду. Та я мушу сказати тобі ще дещо. Душа моя заблукала й далеко відійшла від Бога – до самих воріт цілковитої зневіри. Я звинувачував Христа, що через Нього мої батьки стали такими нещасними. Серед інших паперів мені дістався й Новий Заповіт моєї матері. Я прочитав усі підкреслені нею місця й зауваження на полях. І зізнаюся – я пізнав Христа. Я просив вибачення за свої гріхи. Я просив Його не допустити, щоб я уподібнився своєму батькові. Одначе повністю віддатися Йому я не зміг, бо насамперед я маю пробачити. Це важка боротьба, і вона зробила мене доволі нещасним, до того ж я воюю самотужки. Тепер я повинен простити Орловському. І маю надію, що Господь Ісус Христос прийме мене і дасть мені мир.

– Так, Аврелію, зроби це зараз! Навіщо відкладати, навіщо позбавляти себе внутрішнього миру? Помолімося разом!

– Зараз? – Лермонтов сахнувся. – Але я не відчуваю, що вже пробачив. Я ще не можу...

– Власними силами ти цього ніколи не зможеш. Скажи зараз Господу, що ти хотів би, але не можеш пробачити. Попросімо, щоб Він допоміг тобі в цьому, і ти побачиш, що так і буде.

Урзин схилив коліна. Після короткої внутрішньої боротьби Лермонтов наслідував приклад товариша, і до неба піднеслися дві молитви, на які могла бути лише одна відповідь: «Хай буде тобі по вірі твоїй».

Від руїн відійшли вдвох. Раптом один з них зупинився.

– Мирославе, я дякую тобі від щирого серця. Якби ж ти тільки знав, що зараз відчуваю, коли після шаленого буревію в моїй душі панує спокій!

– Ну, як тепер допомогти тобі поїхати звідси?

– Поїхати? Ні. Ти сказав, що переможцем стають тільки на полі бою. Я хочу стати переможцем. Твій і мій Господь, Якому я віддався, допоможе мені.

Розділ тридцятий

Та ж ніч, що підслухала розмову двох молодиків про печальну долю одного з них, не дала заснути ще одному чоловіку, який сидів за столом у робочому кабінеті й розбирав папери. Коли не спиться, людина шукає, чим зайнятися. Пан Коримський – а це був саме він – також не міг заснути, і тому шукав спосіб розігнати тривожні думки. У руках Коримський тримав стос старих пожовклих листів, який він дістав із нижньої шухляди. Стрічка, що скріплювала стос, розв’язалася, і на коліна посипалися листи. Один із них він зловив рукою, поглянув, як дивляться на річ давно загублену, забуту, але несподівано знайдену.

Відомо, що неприємніший лист, то більше зацікавлення він викликає. Так було і з паном Коримським. З явним виразом небажання аптекар розгорнув пожовтілий аркуш і почав читати:

Пане Коримський!

«Шановний» сказати не можу, бо не маю поваги до вас, яка була до того часу, поки ви не показали мені, як щодо вас помилявся. Ви скористалися моєю довірою. Не думайте, що я вас осуджую. Я знаю: ви у своєму щасті не будете звертати уваги на закиди батька, дитину якого ви загубили. Винуваті не лише ви, а й я. Як батько я мав краще охороняти свій скарб і не бути таким довірливим. Але такого гріха я від вас, скажу чесно, не чекав...

Я вас не звинувачую в тому, що ви розбили серце моєї доньки тим, що дали розлучити себе з нею. Цього слід було чекати. Безталанна Людмила Боринська, донька бідного сільського вчителя, безумовно, не була парою для багатого шляхтича Коримського. У світі так заведено. Але навіщо ви позбавили її чести й незайманости – тих чеснот, які бідну дівчину роблять багатою? Навіщо ви змусили мою доньку до такого гріха?

Коли я пишу ці рядки, моя Людмила перебуває між життям і смертю. У мене лише одне дитя, але я змушений просити Господа, щоб Він навіки закрив очі, які з вашої провини від сорому завжди мають дивитися вниз. Переді мною в колисці лежить безневинне дитя, якому вона дала життя і дивиться на мене, неначе хоче спитати: «Навіщо мені вже наперед приготований сором і страждання? У чім моя провина, що мені належить не бачити батьківської ласки?»

Не думайте, що я пишу для того, щоб нагадати про вашу дитину. О ні! Я ніколи не дозволю, щоб ця дитина прийняла від вас милостиню, якщо вона залишиться живою, у чому я маю великий сумнів. Малюк занадто рано з’явився на світ і дуже слабенький. Але якщо він лишиться живим, я до ліктів зітру собі руки на роботі, аніж дозволю йому прийняти від вас кусень хліба.

Пишу вам лише тому, що у вашому новому щасті з вашою красивою, невинною і доброю дружиною, яка не знає про вашу ницість і порушення великої заповіді, ви легко можете забути про свій гріх і ніколи не покаятися перед Богом. Тому я вам пишу й раджу це зробити. Інакше прийде покарання, і щастя ваше закінчиться.

Я маю право проклясти вас, однак цього не зроблю. Знаю, що ви не будете щасливим ані у шлюбі, ані з дітьми, якщо Бог вам їх пошле. Радости у вас з ними не буде. Або ж, якщо й матимете радість, то Бог забере її. Так він помститься за вашого первістка, невизнаного сина!

Лист із майже нерозбірливим підписом написано більше двадцяти років тому. Рука, що писала його, давно зітліла в землі. А що ж сталося із тією нещасною жертвою, про яку тут говорилося?

Коли в ті далекі часи цей лист дійшов до адресата, чоловік, осліплений коханням до прекрасної жінки, прочитав його. Безумовно, він справив певне враження. Коримський намагався знайти колишню наречену, яку так підступно обманув. Але пошуки були марними. Він переконав себе, що вона померла і слабенька дитинка також, тому припинив пошуки. У власному щасті ми швидко забуваємо горе інших, і Коримський його також забув.

Але невдовзі між молодятами почалися сварки. Дружина дізналася, що в її чоловіка до весілля була наречена, а люди плели язиками, ніби він і донині підтримує з нею гріховні зв’язки. Вона повірила чуткам, покинула його й більше до нього не повернулася.

Відтоді минуло багато часу, і чоловік, який сьогодні читав цього листа, уже не був засліплений пристрастю. Тепер він побачив у листі те, на що не звертав уваги раніше, – пророчі слова, що у шлюбі не матиме щастя, а його діти страждатимуть. Хіба не так воно сталося? Збулося страшне пророцтво. Шлюбне щастя випарувалося, як сон. Улюблена донька довгі роки змушена була жити вдалині від батька, і тепер, коли вийшла заміж за Орловського, не могла часто з ним бачитись. А син?

Коримський підпер голову руками. «Миколко, мій Миколко!» – застогнав він. Правда пронизала його, як гостре сталеве лезо. Очі його прозріли. Понад двадцять років Коримський не відчував за собою провини. Шістнадцять років він вважав себе страждальцем, з яким вчинили несправедливо і який із холодною гординею відвернувся від людей, що посміли чимось йому дорікати. У світі він проводив бездоганне життя і тим довів свою чесність. Так, і він сам у це вірив, а ось зараз старий пожовклий лист показав, що він насправді був негідником, який згубив невинну дівчину. Він зганьбив на все життя свого первістка, якщо той живий, і його син ніколи не пізнає батьківської любови й турботи.

Людина, яка згрішила проти шостої заповіді, ніколи не відчуває любови до нещасного доказу свого гріхопадіння. Але кров рідна – не водиця і інколи заявляє про себе там, де найменше про це думаєш.

Молодий Манфред Коримський знав, що позашлюбного сина ніколи не зможе привести до Наталії Орловської, навіть якби Людмила була мертвою. А це ж було його дитя! І перед світом не зміг цього зробити, тому що постраждала б його честь. Світ не карає блуд, він вимагає тримати все в таємниці. Якщо все приховано, то все гаразд!

Коримський посивів передчасно від переживань за єдиного сина Наталії, і відчув нестримне бажання дізнатися про долю невизнаного сина. О, якби ж той був живий! Якщо син Людмили мертвий, то здійсниться прокляття батька Людмили – і син Наталії помре!

Коримський підскочив. «Потрібно ще раз узятися за пошуки! Я маю переконатися, що хлопець живий, і тоді...»

Він склав листа, засунув його в кишеню, зібрав розсипані навколо папери. Серед них знайшов корінець від грошового переказу, на зворотному боці якого відправник дякував, що пан аптекар так довго чекав, і тепер залюбки розраховується з ним.

Бідолашний чоловік! Він чесно повернув гроші, які колись позичив у аптекаря для придбання будинку. А коли Коримський зможе повернути йому те, що він у нього забрав? Ніколи! Якщо у ближнього свого вкрадеш пшеницю з поля, то може вирости інша; якщо спалиш його будинок, він побудує новий. А якщо збезчестити людину, забрати її чесне ім’я, стерти усмішку з її обличчя – то це невиправне.

Коримський закрив письмовий стіл, ліг на диван і занурився обличчям в подушки. Він ховав своє обличчя від самого себе, щоб навіть ніч не бачила, як воно почервоніло від сорому. Він визнав, що хоче знайти втраченого сина, якщо той іще живий, і перебирав у голові, що ще мав би виправити, аж раптом уявив, як його син стоїть перед ним. Його син носив перед світом печать сорому на своєму чолі. Але чийого сорому? Що син може зробити проти гріха батька, який так легковажно прирік його на зневагу і презирство?

У цьому світі справедливість проявляється дуже дивно. Перед грішним батьком люди знімають капелюх, а в безневинного сина жбурляють каміння. А Бог – Отець сиріт і покинутих – усе бачить і чує, і воздає. Так Він зробив і з цим чоловіком, вклавши в його душу черв’яка невмираючого. Хто, окрім Бога, зміг би його умертвити?

Розділ тридцять перший

Ледь розвиднилося, коли Миколка Коримський прокинувся, підкріплений цілющим сном. І оскільки не було нікого, хто б йому в цьому перешкодив, то вже за чверть години він, одягнений, стояв у коридорі. Навколо ще було тихо. Поспішаючи через двір до саду, чув, як робітники годували корів і коней.

Тиша і самотність цілюще діяли на юнака. Заспокоєний, він гуляв, вдихаючи аромат іспанського бузку, троянд, жасмину та інших весняних квітів, що умілою рукою були посаджені вздовж стіни фортеці. Над цими кущами Бог Сам насадив глід, білим цвітом якого вранішнім вітром було засипано сад. Як тут гарно! Миколка завжди любив цей сад, що через своє вдале розташування був кращий за будь-який штучно закладений парк. Але такої краси як сьогодні молодий Коримський іще не бачив. Коли він був тут востаннє, навколо стелився туман, а потім настала жахлива для нього зима. Тепер природа пробуджувалася до нового життя! Але чи тільки природа? Хіба в ньому самому не з’явилося щось нове? Хіба він за цю зиму не навчився не ремствувати у стражданні?

Хіба не цієї зими всі його золоті мрії та плани зруйнувалися? Хіба перед ним не стояла ще одна вкрай трудна задача: без страху дивитися у власну могилу? Так, багато що змінилося, але найбільш разючими були думки про потойбічне життя, про вічність, про Бога.

«Коли ви побачите природу в усій її красі, – писав Урзин, – тоді уявіть собі, що й наше життя за воротами смерти буде таким свіжим, прекрасним, без сліз, без хвороб, сповнене блаженства, світла та яскравих барв. І найдивовижнішим буде те, що жодні грози не порушать тиші, жодні бурі не здіймуться, жодні тумани не затьмарять небес, жоден іній не вб’є цвітіння – бо вічна весна завжди незмінна».

Ці золоті слова так цілюще діяли на хворе серце! Ще раз жити, жити вічно, не тліти, не розпадатися на порох! «Бо живу Я – і ви жити будете!» – повторив юнак упівголоса про себе.

Притулившись до дерева, Миколка замріяно дивився на гірські вершини, на небо, що вже почало червоніти. «Христос умер, – думав він далі, – а тепер Він знову живий і більше ніколи не вмре. Але як казав учора Мирослав? “Він вмер за тебе і за мене, тому Він має право дарувати мені й тобі життя вічне. Проси Його, і Він тобі дасть. Вічне життя починається вже тут, на землі, так само, як у природі взимку. Вона видається мертвою, але в ній прихована невидима сила для пробудження до нового життя, що й бачимо навесні”».

Юнак схилив голову, і з глибин його серця після тижня боротьби пітьми зі світлом піднеслася перша молитва: «О Ісусе! Помилуй мене і даруй мені нове вічне життя! Амінь!» Вітерець зашумів у квітучій вишні. Одна з її гілочок торкнулася його блідого чола. Юнак відчув цей ніжний дотик усім тілом. Здалося, що невидима рука назавжди звільнила його від страху смерти. Підбігши до найближчої кам’яної лавки, сів на неї, не звертаючи уваги на росу, дістав з нагрудної кишені Новий Заповіт і почав читати. Знайшов місце, де Марія шукала мертвого Ісуса, плакала біля гробу, а потім раділа, коли побачила Його воскреслим. Миколка раптом відчув особливу, святую радість, яку здорова людина, далека від думок про смерть, ніколи не відчуватиме.

Потім перегорнув кілька сторінок і вкотре прочитав уже не раз читану під час хвороби історію страждань Христа. І знову почув слова: «Він вмер за тебе і за мене!»

Зоря зблякла, зійшло сонце. Починався чудовий весняний день. Під ласкавими променями сонця во славу Творця розцвітуть квіти, але жодна не буде прекраснішою за ту квітку, що ось зараз, напоєна росою Божественної благодати, нерішуче розкривала свою чашечку. Це була квітка першої любови до досі невідомого, але тільки тепер пізнаного Небесного Нареченого.

Відчувши безпосередню близькість Ісуса, Який Сам був життям, юнак підхопився, ніби й не було в ньому тієї тілесної слабкости. Миколка почав підійматися дедалі вище. Раніше, іще хлопчиком, він без жодних труднощів вилазив на цю стрімку скелю, і не мав більшої радости, аніж дістатися самісінького верху під стінами старого замку. Зараз він обходив стрімкі стіни, вибираючи більш пологі місця.

На першому виступі скелі Миколка зупинився. Унизу лежало місто. І раптом подумав, що так, напевно, Єрусалим лежить біля підніжжя Голгофи. Як він раніше не подумав про це! Яким важким був хресний шлях за чужі гріхи!

«Що зі мною сталося? Як легко я про це думаю, а раніше не хотів і не міг, – дивувався юнак. – Може, від того, що для мене все це було чужим і незрозумілим? А тепер я в Нього вірю. І мені здається, ніби все це було тільки вчора. Учора – смерть Господа, а сьогодні – Його воскресіння. Спасти людський рід від загибелі Бог справді не міг інакше, як тільки через смерть Свого Єдинородного Сина».

Від цих думок голова юнака хилилася дедалі нижче. Він здавався собі дуже невдячним. Усе колишнє веселе мирське життя без Бога і без Христа тепер гнітило його душу. Повільно він спускався зі скелі, і враз на думку спали слова: «А всім, що Його прийняли, їм владу дало дітьми Божими стати».

«Звичайно, це так. Бог Сина Свого і для мене послав, а я Його не прийняв. Я міг би бути дитям Божим, як Мирослав, а тепер я – боржник, що навіть голови не сміє підняти».

«Бідна душе, якщо Ісус Христос нарешті пробудив тебе до нового життя, то не барися прийти до Нього і прийняти Його дарунок», – шепотіли ялини юнакові.

Раптом звук чиїхось кроків відвернув його від важких думок. Майже зрадівши, він підвів голову. Миколка прагнув поспілкуватися з людиною, тому що в очікуванні доброго, але скривдженого, як він вважав, Ісуса йому було надто самотньо. І от поміж деревами він побачив Урзина, освітленого вранішнім сонцем. Яка несподівана для обох зустріч!

– Звідки йдеш, Мирославе? – запитав Коримський після привітання.

– З міста, Миколко.

– Але місто не там, не з того боку.

– Звісно, просто я вирішив прогулятися. Не чекав, що ти так рано прокинешся. Господь дав тобі спокійну ніч?

– Так, дуже спокійну. Уперше я прокинувся таким бадьорим. А тут, серед весняної природи, мені по-особливому добре. Я повірив у загробне життя і молився. Після цього я відчув таку радість, але тепер... – Миколка махнув рукою, – тепер це минуло, і я почуваюся ще більш нещасним.

– Не може бути, Миколко!

– Але це правда.

– Розкажи все докладно, будь ласка!

Урзин узяв свого друга за руку й повів до садової лави. Вони сіли, і сонце освітило їх своїми золотистими променями. У тиші травневого ранку Миколка розповідав своєму другові про життя без Бога, про честолюбні плани на майбутнє, про сьогоднішні думки там, на скелі. Він говорив про Божу любов, про свою невдячність і завершив словами:

– Я почуваюся ще більш нещасним, аніж було раніше. Я пізнав істину і засудив сам себе. Я загинув! Я бачу, що все втрачено.

– Так, Миколко, усе. Усе, окрім Ісуса Христа, – мовив Мирослав. – Твоя безневинність, твоя справедливість, твоя добра вдача, твої плани на майбутнє, твоє честолюбство, усе твоє без Бога прожите життя – усе це загинуло тієї миті, коли Господь тебе почув і дарував нове вічне життя. Ти втратив усе, окрім Ісуса Христа, тому що в тебе Його ще не було. Бог давав Його тобі, а ти Його не приймав. Нам не належить те, чого в нас нема, і те ми не можемо втратити. Ти такий самий невдячний, яким був я. Але хіба ти хочеш залишатися таким? До цього дня ти не прийняв Ісуса Христа, то прийми Його зараз і будь вдячний нашому доброму Отцеві за Нього. Миколко, зроби це зараз!

Провізор біля лави схилив коліна і, не чекаючи, поки любий друг наслідує його приклад, почав молитися. Коли він закінчив молитву, розкрилися вуста глибоко зворушеного юнака:

– Господи Ісусе Христе, прости мені і прийми мене. Великий, святий, добрий Боже! З Твоєї руки я приймаю цей дорогоцінний дарунок і дякую Тобі за Нього! Я вірю, що Ти і мене, недостойного, любиш. Допоможи мені стати чадом Твоїм! Амінь.

Якийсь час вони стояли на колінах, потім підвелися й кинулися один одному в обійми. Тепер плакав Урзин. Але недовго, і сонце незабаром бачило, як друзі йшли садом. Думки летіли високо в небеса, куди вознеслася і втілена любов Небесного Отця, залишивши заповідь: «Любіть один одного, як Я полюбив вас». Цієї миті зовсім неважко було виконати цю заповідь.

Раптом Миколка спинився і подивився на містечко. Потім обернувся.

– Мирославе, де той будинок, де ти проводиш зібрання?

– Ти знаєш про наші зібрання? – здивувався Урзин.

– Маргіта писала мені про них. Але не тільки про них. Вона написала також, що пізнала істину й вирішила перейти в євангелічну церкву. Люба моя сестричка прийняла Ісуса Христа раніше за мене. Тоді я ще не розумів її, а зараз розумію і радію, що ми разом підемо одним шляхом. Але чи не думаєш ти, Мирославе, що мою Маргіту чекає важка боротьба? Адже Орловські – суворі католики. Що вони скажуть на це? – На світле обличчя юнака набігла тінь.

– На кожного християнина чекає боротьба! Але Бог нам завжди дасть перемогу через Ісуса Христа. Очищаючи золото, наш Господь ніколи не дасть згоріти в гарячій печі.

– Я вірю в Його любов. Переконаний, що Маргіта вистоїть! Але вона така молода, слабка і недосвідчена.

– Це так, але в неї два брати.

– Два? Як це?

– Один на небі, інший – тут. Небесний Брат наділить її силою, земний допоможе тут, чи не так?

– Воно так, але спершу я хочу познайомитися з Адамом Орловським. Ми відволіклися... Де цей будинок?

– Отам, навпроти. Бачиш?

– Як добре, що так багато людей збирається слухати Слово Боже! Вони всі євангелічної віри?

– Переважно – так, але є і католики.

– Дивина! Треба ж було тобі приїхати сюди, щоб зібрати нас, інакше всі ми жили б без Бога і без віри. Мене батько хоч на конфірмацію посилав, бо мав коней, щоб поїхати туди. А інші діти ходили до католицької школи й занять з релігії не мали. Хто в цьому винен, Мирославе? Бідність протестантської церкви?

– Почасти, так. Якби протестантська церква не була такою бідною, вона могла б утримати євангеліста, як це роблять у Німеччині. Цей євангеліст піклувався б не тільки про розрізнені євангельські душі в Подграді, а й у цілій окрузі. Щонеділі він з дітьми проводив би заняття, збирав би молодь навколо себе, проповідував би в орендованому для цього будинку.

– Так-то воно, так. А чи лише бідність цьому причина?

– Не тільки. Тут дві причини – матеріальна й духовна; бракує любови до Ісуса Христа. Було б більше любови, більше б і робилося для Нього.

– Не суди нас, Мирославе. Ми винні, це так. Але як любити того, кого не знаєш?

– Твоя правда, Миколко. Я не засуджую ані тебе, ані інших.

– Ти надто добрий. Я засуджую самого себе. Коли тільки подумаю, скільки я витрачав на одного себе у школі, потім на свої хобі... Якби троє таких, як я, склалися, то на ці гроші міг би жити євангеліст.

Обличчя провізора просвітліло, і його друг це помітив.

– Так, якби забезпечити йому квартиру і частково харчування. Йому не так уже багато треба, і вони не були б залишені, – вимовив він напівголосно.

– Що ти сказав? Не були б залишені? – Миколка палко обійняв свого друга. – Чи не хочеш ти залишити нас тепер, коли так потрібен, особливо мені й Маргіті?

– Ні! Але дозволь дещо пояснити тобі. Справжнього протестантського вікарія католицька церква в Подграді не зачіпала б. Він перебував би під захистом закону. Не сьогодні-завтра мені заборонено буде проповідувати Христа розп’ятого, бо я роблю це без призначення й дозволу. Я спираюся на закон Божий, але для світу він нічого не значить. Якщо Господь і далі так буде благословляти і множити наші зібрання, якщо живе, видиме християнство далі буде поширюватися, нас звинуватять у сектантстві та ворожості, і не тільки католицька церква. А потім офіційна заборона, владі я не зможу протистояти. Про це я вже багато думав. Сподіваюся, Господь почує мене і Сам продовжить розпочату справу.

– Мирославе, а ти знаєш когось, хто міг би обійняти місце євангеліста?

– Ні, Миколко. В Угорщині не усвідомили необхідности ставити й інших людей, окрім пасторів, на внутрішню місію. Сюди можна послати так званого левіта, тобто проповідника й учителя в одній особі. Головне, щоб у його серці жив Ісус Христос, тоді все буде добре. Повірте.

– Мирославе, подбай про такого левіта, усе інше я зроблю з батьком.

– І я!

– Аврелій!

Микола й Урзин поспішили назустріч Лермонтову, що йшов до них. Обличчя сяяло від щастя.

– І мене прийміть до вашого союзу, я теж євангелічний.

– Так, ми тебе приймаємо. Ти чув, що сказав Мирослав?

– Не все. Ось як можна розв’язати цю справу. Я хотів вирушити в подорож, витративши на це кілька сотень гульденів. Якщо ж я залишуся, гроші теж залишаться, а якщо ми складемося, то забезпечимо перебування левіта на два роки.

– Так, про нього ми подбали б, але де ж його взяти?

– Мирославе, благаю тебе, знайди таку людину, – попросив Миколка.

– Що ж ти мовчиш, Мирославе?

– Я дещо надумав, і хотів би вас просити. Певен, що ви цю справу вважаєте серйозною. Тому дозвольте діяти негайно. Дозвольте порекомендувати вам того, хто любить Ісуса Христа. Дайте йому можливість провести чотири роки в місіонерській школі, і він стане першим словацьким євангелістом. Можна мені на вас розраховувати? Чи я вимагаю надто багато? Якщо так, то перепрошую, адже я не знаю всіх обставин!

– Ми все тобі вибачимо, якщо буде що прощати, за твою довіру до нас, – усміхнувся Аврелій.

Жваво перемовляючись, вони вийшли із саду. Біля міських воріт до них з радісним вигуком: «Ви тут, пане Урзине!» – підбіг хлопчик років тринадцяти й, привітавшись, передав провізорові записку.

– Скажи, що я обов’язково прийду, – сказав Урзин, відсилаючи хлопчика. Біля виходу він йому ще щось сказав і зачинив за ним ворота.

– Хто тебе кличе? – насторожено поцікавився Миколка.

– Моя співробітниця, Агнеса X.

– На зібрання? То візьми і мене із собою!

– І мене!

Мовчки вони вийшли із саду і проминули добру частину містечка, що наче купалося в ранковій тиші.

Мирослав провів своїх друзів у приміщення для зібрання і залишив їх самих. Хлопці стали розглядати фісгармонію, видрукувані пісні, що лежали зверху, а також гарно написані вислови на стінах поміж вікнами. При цьому Миколка думав, яке все це бідне, і наскільки було б краще, якби Коримські взяли цю справу на себе.

Аврелій думав про те, що, напевно, саме такою або ще біднішою була кімнатка, де його мати пізнала істину.

Раптом їхні погляди зустрілися, і, як це часто трапляється, у них виникла одна й та сама думка.

– Аврелію, чи пам’ятаєш, – запитав Миколка, простягаючи руку другові, – що під час моєї хвороби ми присягнулися шукати Світло?

– Пам’ятаю, – молодий лікар узяв друга за руку.

– Я його тепер знайшов, Аврелію. Мої сподівання були без пізнання істини, яку я зараз осягнув. Вічність для мене тоді була б жахом. Я і сьогодні ще той невдячний, що не заслуговує побачити свого Отця Небесного. Я змушений це тобі сказати, бо хочу розпочати нове життя, і тобі це могло здатися дивним.

– Твоя правда, – мовив Лермонтов. – Мені це здалося б дивним, якби я сам не зважився на нове життя.

– Аврелію, і ти також? Як чудово! Виходить, розбіжностей між нами не буде? Як колись ми дедалі більше відходили від Бога, то тепер наближаємося до Нього. Як це добре, що немає непорозумінь між мною, тобою і Маргітою... Це так гарно!

– І Маргіта теж?! Так, Микольцю, це більше, ніж добре! Але чому ти мене ні про що не запитуєш, не дивуєшся?

– Не дивуюся? Чому? Адже ти вірив у Бога й у вічність. Тобі легко пізнати істину! А те, що душа твоя останнім часом була неспокійною, я бачив. Тільки одне скажи: коли саме Ісус Христос дарував тобі вічне життя?

– Як добре ти сказав! Учора вночі. А тобі?

– Сьогодні вранці. Майже одночасно.

Друзі не помітили, як двері знову відчинилися й увійшов Урзин.

– Добре, що ти прийшов! – вигукнув Аврелій.

Він рушив йому назустріч і хотів щось сказати, але, глянувши на бліде обличчя друга, зупинився.

– Вибачте, що залишив вас самих. Маю велике прохання до вас. Дозволь мені, Миколко, тобі дещо сказати.

– Звичайно, говори, проси, що забажаєш. Ми – твої боржники і зробимо все, що в наших силах.

– Те, що я прошу, у твоїх силах, Миколко. Учора після вечірніх зібрань на лаві біля нашого будиночка я побачив незнайому пані, яка приїхала здалеку, щоб довідатися про свого хворого сина. Але родичів, до яких вона їхала, не було вдома. Жінка була приголомшена горем і до того ж нещодавно важко хворіла, тому не мала сил рушати далі. Оскільки в господині X. у цьому будинку є кімнатка для приїжджих, я привів цю пані до неї. Гостя була дуже вдячна. Але душевно і фізично виснажена, тому знову занедужала. Залишилася тільки одна надія: їй потрібно побачити свого сина. Це підбадьорило б її рівно настільки, щоб вона могла повернутися додому.

Урзин замовчав. Миколка, здивовано дивлячись на нього, не помітив, наскільки важко давалося провізору кожне слово.

– Мирославе, хочеш, щоб я допоміг у цій справі? Але як?

– Може, цій пані потрібні кошти, щоб повернутися додому? – запитав Лермонтов.

– Ні, Аврелію, їй потрібно побачити сина і переконатися, що він живий і простив їй.

Друзі дивилися на Урзина вкрай здивовані.

– Миколко, ти сьогодні знайшов нове вічне життя. Велику милість, чи не так? Але тут твоя мати, хоча й заблудла, але любляча мати, що скучила і приїхала сюди здалеку, щоб хоч щось довідатися про тебе. Миколко, прошу тебе, піди до неї хоч на хвилиночку і доведи, що ти добрий!

– Моя мати приїхала до мене? – Бліде обличчя юнака враз зробилося гордовитим і ворожим. – Після стількох років вона згадала про сина? Навіщо? У неї немає сина, так само, як у сина давно вже немає матері... Ні, Миколка Коримський ніколи не піде до баронеси Райнер!

У голосі юнака лунала гіркота скривдженої душі та зраненого серця.

– «Також не судіть, щоб не суджено й вас; і не осуджуйте, щоб і вас не осуджено; прощайте, то простять і вам», – тихо промовив провізор, притулившись до стіни біля дверей.

– Ох, Мирославе, проси будь-що, тільки не це! Якщо хочеш, я прощу і ніколи не згадаю. Можеш навіть піти й переказати це, але бачити її не хочу! Ні, ніколи! – Сильне збудження приголомшило юнака.

– Мирославе, я не розумію, як ти можеш жадати від нього такого? – вигукнув лікар. – Хіба не бачиш, що зустріч із нею вб’є його? Хіба хочеш пожертвувати його життям заради примхи тієї жінки?

– Христос умер за грішників, – тихо і сумно мовив провізор.

Мирослав раптом схилив голову на груди, повів рукою по стіні, як людина, якій ураз зробилося зле, відчинив двері й вийшов. Дійшов до першого стільця в передпокої і сів, схиливши голову на руки.

Двері, з яких він щойно вийшов, прочинилися.

– Мирославе, ти ще тут? Як добре, – пролунав радісний голос. – Я засмутив тебе, прости мені! Було жахливо, але я переміг. Ходімо, веди мене туди. Хочу довести, що я гідний нового життя.

– Ти сердишся на нас, Мирославе? Ти розчарований? – проговорив лікар, схилившись до нього.

Нарешті Урзин прибрав руки від обличчя, і друзі злякалися, бо воно було вельми бліде, спотворене внутрішнім болем.

– Ми тебе засмутили! – обійняв Миколка свого друга.

– Не мене ви засмутили, – Урзин спробував усміхнутися. – Я вдячний за любов, що виявляєте до мене зараз, особливо ти, Миколко. Ти ніколи не пошкодуєш про свою доброту до матері. Повір, вона невинна! Більше провини на тих, хто виховав її без Бога, без опори. Коли сталося нещастя, вона не знала, куди їй бігти, де шукати захисту, тому й упала. Але хто з нас без гріха, хай перший кине в неї камінь. Ходімо до неї!

Коли вони переступили поріг кімнатки, дівчина, яка сиділа біля ліжка, підвелася і тихенько вийшла. У кімнаті для зібрання вона схилила коліна й молилася. Цієї миті душі людей потребували неабиякої сили з небес! Її потребував юнак, який мужньо підійшов до ліжка, а ще більше – жінка, яка лежала в постелі, як велика обпалена квітка.

Шістнадцять років минуло відтоді, як Миколка Коримський востаннє бачив свою любу матусю. Шістнадцять років минуло від тієї жахливої ночі, коли зневірений батько повернувся із суду й на питання сина, коли повернуться мати й сестричка, чому вони не приїхали додому, відповів: «Вони більше ніколи не повернуться, ми розлучені назавжди!» Шістнадцять років минуло від того страшного ранку, коли Миколка, потайки від батька, розшукав в алеї Орловського парку дідуся і плачучи благав: «Поверни мені маму! Маму й Маргіту я хочу!» Він одержав відповідь: «У тебе немає більше матері. Не шукай її тут! Я нікого з вас не хочу більше бачити. Ніколи не переступай поріг Орлова! Коримським тут не місце!» Дідусь, який завжди так сильно любив свого онука, узяв його за руку, вивів за ворота й зачинив їх за ним, одночасно зачинивши і двері свого серця.

І тепер Миколка Коримський після шістнадцяти років уперше дивився в обличчя своєї матері. Цієї миті піднялася заживо похована, припорошена забуттям його невмируща дитяча любов. Роки жахливої розлуки здалися злим сном. Миколка нахилився над матір’ю.

– Мамо, моя мамо!

Жінка не спала. Золоті вії піднялися як крила загнаної голубки. Вона подивилася на нього. Вона не змінилася. Син упізнав її. Але чи впізнає вона після шістнадцяти років свого дорослого синочка?

– Мамо, ти не спиш? Я тебе розбудив? – запитав юнак.

– Миколчику! – скрикнула вона, оповивши його шию руками і пригорнувши до себе. – Миколчику, ти тут, ти живий, ти здоровий, можна мені обійняти тебе? Ти прийшов до мене? Ти на мене не сердишся? Ти простив мені? Якщо ні, то прошу тебе, прости, прости твоїй нещасній матері!

– Я простив, мамо. Не будемо говорити про це. Краще я тобі скажу, що мені даровано велику милість. Я пізнав Господа Ісуса Христа. Він дарував мені Самого Себе й вічне життя.

Син ніжно гладив чоло й золотаве волосся матері. Вона притискала його руку до своїх грудей і дивилася в його миле, особливим світлом осяяне обличчя.

Неподалік стояли два його друга, які знали, що незабаром настане вічна розлука. «Як вони переживуть це?» – подумав молодий лікар.

– Що з тобою, мамо, що болить? – співчутливо запитував юнак.

– Ох, нічого не болить, коли ти зі мною, мій Миколчику. Шістнадцять років серце моє тужило за тобою, сину мій. Потім я одержала жахливу звістку про твою хворобу. Наче каменем придавило мене. Від того й занедужала. Мене відвезли на курорт, доглядали, лікували. Вибравши сприятливий момент, я сама вирушила по свої ліки. Я не сподівалася побачити тебе, бо думала, що ти ще на півдні. Я тільки хотіла хоч щось про тебе дізнатися. А тепер мені більше нічого не треба, нічого! Ти тримаєш мене у своїх обіймах, ти хоч трохи любиш мене, і мені цього досить. Одне бажання в мене залишилося – отак, у твоїх обіймах, завершити це загублене, безцільно змарноване життя.

Баронеса зімкнула очі.

– Не кажи так, мамо, – заперечив юнак і палко поцілував бліді стулені вуста цієї жінки. – Ти не хочеш більше жити? Ти ж така молода!

– Жити? Навіщо, коли тебе немає зі мною?

Юнак жахнувся. Здогад пронизав його, наче вістря ножа. Йому здалося, ніби він бачить одночасно два обличчя: обличчя матері – баронеси Райнер – і обличчя батька.

Він опустив її на подушку, схилився біля постелі на коліна і, пригорнувши свою голову до її грудей, заплакав. Коли юнак заспокоївся, то заговорив з нею зовсім іншим голосом:

– Не плач, мамо. Шукай Божу істину, прийми Ісуса Христа у своє серце. Він замінить мене на землі, як замінив Його учень Іван – Марії. Адже є ще інше життя, там – у вічності і, можливо, ми скоро зустрінемося на небі. До побачення! Хай береже тебе Бог!

Вони знову поцілувалися. Ще раз мати подивилася на прекрасне обличчя сина, у його мокрі від сліз очі. Ще раз він погладив її чоло та волосся, поцілував її руки. Потім повернувся і непевними кроками вийшов з кімнати. Друзі підхопили й вивели його на вулицю, на свіже весняне повітря.

– Микольцю, спокійніше! Ти зробив усе, що міг, ти вчинив шляхетно, довів, що ти справді почав нове життя. Тепер подумай про батька, кріпися, щоб він нічого не помітив.

– Знаю, Аврелію, знаю. Тому я так швидко пішов. Я відчував, що це було над мої сили. Моя бідолашна мати! А я не хотів її бачити! Вона ж мені нічого не зробила, мене насильно в неї відібрали. Стражденна моя матінка! Вона хвора. Якби ти, Мирославе, не був таким жалісливим, їй було б зовсім зле. Ти їй чужий, а подбав про неї. А ми з Маргітою! Ох, Маргіто, якби ж ти знала! Аврелію, піди й подивися, що моїй матері треба. Ти лікар, тобі можна. Допоможи їй!

– Йду, Микольцю, йду, заспокойся лишень! Адже ти невинний у всій цій історії і знаєш тепер, де шукати допомоги для себе і для неї. Правда ж?

Розділ тридцять другий

Годинник вибив десяту. У дворі під старою фортецею чистили екіпаж і збрую. Сам пан аптекар перед від’їздом командував помічниками. Лікар Лермонтов розбирав папери – свої та друга – значну частину з них узяв із собою в «сільське заслання». Одночасно він упорядковував свою аптечку, замінюючи деякі ліки новими з аптеки Коримського. Пані Прибовська пакувала в кошики різні делікатеси, печеню, пироги й іншу їжу на дорогу для панів.

Усі в аптеці були зайняті, лише одягнений по-дорожньому син господаря будинку лежав на дивані. По його блідому обличчю видно, що в цьому молодому, але виснаженому тілі не було сили для роботи. Юнак лежав із заплющеними очима, схиливши голову набік, але не спав. Він здригнувся, коли поруч із ним хтось тихо запитав:

– Миколко, що з тобою?

Він розплющив очі.

– Мирославе, це ти? Один?

– Так, мій милий. Двері зачинені, усі зайняті ділом.

– Це добре, бо нам є про що поговорити.

Провізор уклякнув на коліна, узяв юнака за руку і сказав:

– Прийшов попросити прощення за свою зухвалість, що я тебе змусив побачитися з матір’ю. Тобі це зашкодило, Аврелій правду казав. Але я інакше не міг.

– Не кажи так, Мирославе. Я тільки-но хотів тобі подякувати, що змусив мене здолати власний егоїзм. І навіть якщо я зараз помру, то ніколи не пошкодую про ту мить, коли знову міг спочивати в обіймах моєї любої матусі!

Юнак заплакав і сховав обличчя на грудях друга.

– Вона мене не забувала, любила всі ці роки, любить мене й зараз, а я був таким байдужим! Вона прийшла до мене хвора, а я навіть бачити її не хотів! Вона хвора й така самотня! Про мене піклуються, а вона – одна. Я не можу про неї піклуватися, бо їй до нас не можна. Дідусь і Маргіта, можливо, і прийняли б її. Маргіта – без сумніву, але всі вони не в Орлові. А в Гірку вона через нас не може прийти. Мирославе, хто подбає про мою матір?

– Я, Миколко, не турбуйся. А найбільше – Ісус Христос.

Юнак подивився в обличчя провізора і зітхнув:

– Ти хочеш піклуватися про неї? Цьому я вірю. Ти вже подбав про неї. Якби не ти, то моя мати лежала б зараз у брудному готелі в Подграді, моя мати, яка змалечку звикла до панського обслуговування.

– Обслуговування її тепер не панське. Але любов багато може замінити. Не турбуйся, Миколко, повір: усе, що зможу зробити замість тебе, я зроблю і про все буду тобі повідомляти.

– Дякую! Але як ти зробиш, щоб батько не помітив?

– Неподалік Боровця є долина Дубрави, там мешкає мій друг Степан. Це небіж пані Прибовської. Листи я буду адресувати йому, а він їх тобі передаватиме, тож ніхто й не помітить. Йому це неважко, адже його бабуся допомагатиме вам по господарству.

– Я так тобі вдячний, Мирославе! А якщо мати тяжко занедужає?

– Господь збереже її від цього. Але про всяк випадок я можу сповістити пана Орловського телеграфом. Аврелій вважає, що в неї нервове виснаження. У тиші, на самоті все минеться, особливо якщо туга її вгамується. Коли я йшов, твоя мати спокійно спала.

– Мирославе, я багато віддав би, щоб зараз залишитися в Подграді.

– Щиро тобі вірю, Миколко, але так буде краще. Друге твоє відвідування могло б зашкодити як матері, так і тобі.

– Можливо. Мені було так зле.

– А тепер?

– Тепер краще, тільки печаль гнітить.

– Покладіть на Господа всю вашу журбу, бо Він опікується вами!

– Мирославе, помолися зі мною за матір і за мене!

Друзі схилили коліна й помолилися. Потім Урзин почитав іще зі Слова Божого. Саме коли вони закінчили читання розділу, у двері постукали й увійшов пан Коримський – повідомити, що все до від’їзду готове.

Не минуло й пів години, як будинок спорожнів, а коні відвозили Миколку все далі й далі, тоді як його серце залишалося там, у маленькому будиночку, де лежала хвора матір. Щоб краще думалося, він заплющив очі й відкинув голову на подушки. Батько і друг не заважали. Кожен з них теж мав власні міркування.

У Коримського не йшов з голови вчорашній лист і майбутня зустріч з Адамом Орловським.

А Аврелій? Той готувався до боротьби, де неодмінно хотів бути переможцем. Він знав, що його сили замало. Знав, що любов’ю відплатити за те, у чому Орловські провинилися перед його батьком, його матір’ю і перед ним самим, буде важко. Але він мав намір вчинити по-християнськи і вірив у перемогу й допомогу Господа.

Які чудові краєвиди були цього травневого дня! Шкода, що мандрівники їх не бачили. Лише пізно ввечері вони прибули в Гірку, бо дорогою зробили зупинку й замінили коней. Там Коримський зайшов у готель. Миколка попросив зачинити двері карети, виходити він не хотів. Аврелій, діставши блокнот, заходився малювати руїни старої гуситської церкви на протилежному пагорбі.

Раптом почувся стукіт коліс. Перед готелем зупинилася бричка, що приїхала з вокзалу. З неї зійшов пан в елегантному дорожньому костюмі. Знічев’я Лермонтов почав розглядати мандрівника. Той був середнього зросту, стрункий, років за сорок. Волосся й борода світлі, очі – блакитні, високе чоло, губи виказували енергійну натуру.

У розмові з кучером незнайомець був небагатослівним. Бездоганно говорив німецькою. Аврелій усе ще дивився йому вслід, хоч той уже зник за дверима готелю. За кілька хвилин чоловік був у їдальні, замовивши собі на вечерю те саме, що й Коримський, який сидів за сусіднім столиком. Перед Коримським лежала газета, але він не читав, а вираховував щось на її полях. Приїжджий також дістав свій блокнот і заходився щось писати. Вони ледь помітним кивком привіталися, як це буває в готелях. Більше один одного не турбували. Подана страва обом не сподобалася.

Раптом незнайомець підвівся.

– Дозвольте запитати, пане, – чемно звернувся він до Коримського.

– Прошу, – відповів Коримський так само чемно.

– Чи далеко звідси село Боровець і маєток Гірка?

– Гірка? – здивувався Коримський. – Дві години їзди.

– Дякую.

Незнайомець уклонився.

– Перепрошую, – затримав його Коримський. – Ви прямуєте до Гірки й Боровця?

– Так.

– Дозвольте поцікавитися, що веде вас у цю глушину? – запитав Коримський, ледь стримуючи інтерес.

– У мене там донька, – відповів незнайомець, чемно усміхаючись.

Але усмішка раптом зникла, бо настала черга незнайомця зацікавитися своїм співрозмовником.

– Хто у вас там? – перепитав Коримський тремтячим голосом.

– Я сказав уже – донька. Чому вам це здається дивним? – запитав незнайомець, гордо випроставшись.

– Тому що цього не може бути. Власницею Гірки є Маргіта Орловська, а іншої панни, що може бути вашою донькою, там немає.

– Я не сказав, що вона моя рідна донька, але сподіваюся, що ваша милість не може заперечити моє право батьківства щодо цієї дівчини, мати якої – моя дружина. Адже я виховав її. Але що з вами? – Барон Райнер нахилився до смертельно зблідлого Коримського.

– Нічого! – вимовив аптекар, відсторонюючись. – Хоч би що там було, я ніколи не дозволю вам, пане бароне, претендувати на мою доньку!

– Коримський!.. Неможливо! – Барон Райнер відступив на крок, і двоє чоловіків зміряли один одного крижаними поглядами.

Барон першим опанував себе:

– Звісно, було б добре, якби ми з вами ніколи в житті не зустрілися. Та, власне, ця зустріч і не повинна була статися – мені повідомили, що пан Коримський у від’їзді. Але якщо вже так сталося, тоді я не їхатиму в Гірку. Два батьки не можуть бути гостями своєї доньки – це зрозуміло. Те, що я хотів довідатися в Маргіти, мені може сказати пан Коримський, а потім ми назавжди розминемося.

Під впливом самовладання барона Райнера Коримський також заспокоївся, незважаючи на те що його становище було вкрай неприємним. Що він думав? Якої думки про нього міг бути новий чоловік його колишньої дружини, якщо він її любив і вірив їй?

– Що пан барон бажає довідатися в моєї доньки? – із удаваним спокоєм нарешті вимовив аптекар.

– Я хотів довідатися, – сказав барон, – чи правдива звістка про те, що трапилося з її братом, чи живий юнак і який його стан, якщо він живий. Хоча між нами розмова не можлива, але Маргіта Коримська свідок тому, що я зробив усе, що в моїх силах, щоб їй у моєму будинку було добре. До сьомого року життя вона була в нас як удома, а потім, не з моєї вини, дізналася правду, що вона мені не донька, і почала мене цуратися. Але й після того вона не дорікне, що я хоч чимось її скривдив. Тому я, певно, маю право, принаймні як вихователь, брати участь у її долі, і я прошу повідомити мені правду.

У грудях Коримського скипіло. Багато років він ненавидів Райнера, вважаючи, що має право погорджувати ним, а тепер усвідомив, що він його боржник. Адже Райнер непогано ставився до його доньки. Вона виросла в достатку та здобула чудову освіту. «Тобі нічого не залишається, – говорила йому совість, – як бути вдячним йому». Райнеру дякувати? Який жах! «Якщо ти цього не зробиш, він однаково буде вище за тебе, особливо після того, як прийшов дізнатися про Миколку й утішити Маргіту, коли мати не могла цього зробити».

– Миколці було дуже погано, – вимовив нарешті Коримський після напруженого мовчання, – але тепер він одужує. Зараз він там, у кареті. Ми їдемо до Боровця. Маргіта зрадіє нашому приїзду й покращенню здоров’я брата. Вона почувається добре. Учора повернувся й Адам Орловський. Я сподіваюся зустріти його, а також пана Миколу Орловського. Більше мені нічого вам сказати.

– Цього цілком досить. Я поздоровляю вас із одужанням сина й дякую за повідомлення.

Барон Райнер уклонився, одягнув рукавички й рушив до виходу. Уже біля дверей він почув:

– Я дякую вам за виховання моєї доньки!

Він обернувся і, зверхньо глянувши на аптекаря, вимовив:

– Я не приймаю вашої подяки, бо виховав не доньку Коримського, а моєї коханої дружини дитя, яке не мало батька.

Слова сказані. Коримський їх почув і змушений прийняти. Відповіді в нього не було. Але, як не дивно, він полегшено зітхнув. Шляхетність барона його ледь не знищила. А ці його слова доводили, що він щодо Коримського відчував те саме, що відчував Коримський щодо Райнера. Вони були квити. Райнер піклувався про Маргіту не заради неї, а із себелюбства, бо вона була донькою його коханої дружини. Від того, що Райнер Наталію – його Наталію – навіть у його присутності так сміло й відкрито називав своєю коханою дружиною, у його серці здійнялася така буря, що захотілося побігти й наздогнати барона. А що б він зробив потім, то й сам не знав, але могло статися щось жахливе.

Аптекар упав на стілець, схиливши голову на руки, і не помітив як у кімнату ввійшов хазяїн закладу, щоб подивитися, чи потрібно чогось панам. Він щойно провів високого гостя і тепер із цікавістю розглядав Коримського.

Коли барон вийшов з готелю, Аврелій саме закінчив свою замальовку. Він підійшов до карети і, відчинивши дверцята, спитав:

– Тобі щось потрібно, Микольцю?

– Так, залиш, будь ласка, дверцята відчиненими, – вимовив голос зсередини.

Мимохідь барон побачив красиве бліде обличчя юнака, що так було схоже на інше, але дуже рідне йому обличчя.

«Якби вона його таким побачила...» – промайнула думка в його чоловіка. Він сів у бричку й поїхав.

Трохи згодом рушила й карета Коримського.

Ох, Маргіто, якби не ця, як кажуть, випадкова зустріч, що б ти робила, якби вона сталася у твоєму домі?

Розділ тридцять третій

Пан Микола Орловський був у салоні сам. Простояв щось із пів години на веранді, дивлячись услід своїм дітям, які вирушили назустріч довгоочікуваним гостям.

І досі перед його очима стояла ця прекрасна пара. Вони його просто вразили! Дорогою до Подолина він сердився на Адама за його холодне ставлення до Маргіти! Але, повернувшись, той раптом обійняв його і мовив: «Не сердься, дідусю, уже все гаразд». Потім Орловський побачив, як Маргіта зустріла Адама. Вона вийшла назустріч такою гарною і сяйливою, наче травневий ранок, так привітно усміхнулася Адамові, що старий на радощах ледь не розплакався. Його обіймали сумніви, чи це надовго, але час минав, і в стосунках молодят нічого не змінювалося. Адам привіз із експедиції багато замальовок і ботанічну колекцію. Маргіта розглядала все з великою цікавістю. Пан Микола не міг відвести очей – так вона зачарувала його. А коли Адам після сніданку запропонував їй зіграти, вона залюбки виконала його прохання.

Після того як Адам написав кілька термінових листів за її письмовим столом, вони разом подалися до Боровця. Потім Маргіта заявила, що хоче піти назустріч батькові. Адам запропонував супроводжувати її, і вони рушили разом. Пан Орловський усе ще згадував, як вони йшли й оберталися в його бік, махаючи йому: Адам – капелюхом, а Маргіта – хусточкою, поки не зникли.

– Вони ще будуть щасливі, – радо шепотів старий. Нудьгуючи, він пішов до маленького салону онуки. Погляд зупинився на столі, на безлічі книжок на ньому. Він взяв одну з них, що за розміром була трохи більшою від інших. Розгорнувши її, побачив, що вона польською мовою. «Напевно, одна із замовлених деканом Юрецьким, – подумав старий. – Треба запитати капелана Ланга, якої думки він про свою ученицю. Та й з Маргітою мені треба поговорити. Але не зараз, навіщо зараз мучити її релігією? Вона краща християнка, аніж ми всі».

Пан Орловський уже хотів покласти книгу на місце, коли погляд спинився на словах, що неабияк вразили його: «Чи ж жінка забуде своє немовля, щоб не пожаліти їй сина утроби своєї? Та коли б вони позабували, то Я не забуду про тебе!» (Ісаї, 49:15). А на полях рукою Маргіти написано: «Від батька мене взяли, мати не любила мене. Але Ти, мій Господи Боже, мене не забув. Ти любив мене, хоч я Тебе не знала».

У старого на очах проступили сльози. Надруковані й написані від руки слова він сприймав як обвинувачення. А які примітки зробили б на цьому місці Фердинанд чи Наталія?

Пан Орловський схилив голову. Йому здалося, начебто рідні діти стояли перед ним і запитували: «Батьку, навіщо ти нас кинув на погибель?» Якби не його жорстокість, може, і Фердинанд був би сьогодні живий. Але він прогнав сина. І якби він по-іншому обійшовся з донькою, коли та прийшла до нього обурена, у розпачі, коли б залишив її в Орлові, то, можливо, вона помирилася з Коримським хоча б заради дітей. Але він не пожалів її. Що дивного в тому, що вона, молода й самотня, вийшла потім заміж за шляхетного чоловіка? Адже це не перший і не останній такий випадок на землі. А те, що пан Райнер був людиною з характером, пан Орловський знав добре. Хоча і здавалося, ніби пан Микола як батько не піклувався про свою доньку, проте він стежив за її долею. Якось побачивши Райнерів на курорті, пан Микола зрозумів, що їм живеться добре, і все, що він дізнавався потім про Райнера, свідчило, що він – людина чесна й порядна.

І те, що Маргіта на питання, як ставився до неї Райнер, відповіла: «Завжди дуже шляхетно, дідусю. До рідної доньки він не міг би ставитися краще», – примирило його з бароном Райнером, і вже не сердився. І якби не було Коримського, то прийняв би його як любого зятя, але... Ох, ці трагічні обставини!

Щоб позбутися сумних думок, пан Микола гортав книгу далі, аж поки його очі знову не спинилися на підкресленому місці: «А коли ви не будете людям прощати, то й Отець ваш не простить вам прогріхів ваших». Під цими словами Маргіта написала: «Я не можу простити, тож виходить, що й мені не проститься!»

Старий знову, уже не вперше останнім часом, відчув, що він – людина грішна і необхідно примиритися з Богом. Щоб не ходити на сповідь, він купив собі індульгенцію – грамоту про відпущення гріхів – від самого Папи Римського. Та знав і відчував, що це марно: гріхи його не прощені, бо дуже гнітили його. Але ніколи вони не тисли настільки тяжко, як зараз.

І раптом, немов хтось відкрив йому очі, пан Микола зрозумів, що не простив Фердинандові, і вже ніколи не зможе йому простити. Він не простив Наталії, і якби зараз помер, то вона теж не одержала б прощення. А по той бік могили – лише вічність! І якщо хоч половина розповідей про пекло правда, то що тоді? Треба щось робити! Чи пожертвування, чи паломництво до святих місць? Можливо, ця книга щось підкаже?

Пан Микола перегорнув сторінку і знову зачепився за підкреслене місце: «Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, – і Я вас заспокою!» «Господи Ісусе Христе, я пішла за Тобою, – писала Маргіта на полях, – я прийшла до Тебе – і Ти дав мені спокій. Ти зглянувся наді мною».

«Які дивні слова! Що Маргіта має на увазі? Як це вона прийшла до Христа? Треба запитати в неї», – подумав пан Микола. А потім у нього з’явилась така жага, а разом з нею і впевненість, що ця книга – джерело живої води; він почав читати, гортаючи сторінку за сторінкою. І невдовзі забув про своїх гостей, про дітей, про все на світі!

Тим часом його діти йшли травневим лісом, що тільки почав зеленіти. Маргіта зняла капелюшок, Адам ніс його. Якою буде зустріч батька і брата з Адамом? Адже вони не знайомі. Молода жінка переймалася, що присутність сторонньої людини зашкодить їхній радості. Окрім того, вона не знала, якої думки Адам про її батька. Якою ж вона могла бути, якщо власна дружина засуджувала його й не вірила?

Маргіта відчула бажання захистити честь свого любого батька. Вона подивилася на чоловіка, їхні погляди зустрілися.

– Що тобі, Маргіто?

– Я хотіла б знати, що ти думаєш про мого батька.

– Про дядька Манфреда? – перепитав він з подивом.

– Дядька? – здивувалася вона. – Так, він тобі дядько. Може, ти його й раніше знав? – обережно запитала вона.

– Звичайно! Колись ми з Миколкою були добрими друзями.

– Навіть з Миколкою? Розкажи мені щось про те життя.

Хто міг відмовити їй у такім проханні? Адам розповів, як він любив тітку Наталію і двоюрідного брата, що був молодшим від нього; як тижнями пропадав в аптеці і яким кумиром для нього був батько Миколки й Маргіти. Адам розгорнув перед нею своє і Миколчине щасливе дитинство, сімейне щастя її батьків. Повідав їй про все, що було до його від’їзду в гімназію, і закінчив свою розповідь словами:

– Коли я повернувся, щастя минуло, як сон. Ти запитуєш мене, що я думаю про твого батька. Тепер, коли дідусь чекає його в Гірці, я радію. Хоч би що там базікали, та він залишився в моєму серці таким, яким його знав до нашої розлуки, і я не можу повірити в його провину.

Маргіта, впустивши квіти на землю, схопила чоловіка за руки.

– Повір, він дійсно не винний. Лист, який він написав, коли вперше спробував наблизитися, я завжди ношу із собою, – голос її затремтів, сльози заблищали в її чорних очах. – Прошу, прочитай його і повір хоча б ти, Адаме!

Вона дістала блокнот і вийняла з нього складений лист. Поки чоловік читав, вона збирала розсипані квіти.

Закінчивши читати, Адам замислився. З одного боку, він засуджував Наталію Орловську, яку колись так щиро любив. Але не міг зрозуміти й Коримського: як той допустив над собою таку наругу. От він, Адам, такого б не стерпів!

Коли перший порив гніву стишився, Адам подумав, що Коримський, не маючи доказів власної невинности, нічого не міг вдіяти проти громадського осуду, лише подальшим своїм життям міг переконати людей у їхній несправедливості.

Коли Маргіта підвелася, чоловік повернув їй лист.

– Дякую за довіру, – щиро сказав він.

– А ти йому віриш?

– Хіба я маю сумніви, Маргіто?

Вона сховала обличчя у квіти. Їй було сумно. Водночас вона тішилася, що Адам повірив її батькові.

Мовчки вони рушили далі, поки не піднялися на пагорб.

– Тут ми зачекаємо, – сказала Маргіта, – і здалеку їх побачимо. Я так вдячна тобі за розповідь. Яка тісна дружба пов’язувала тебе з Миколкою! Тож мені не довелося просити тебе про частку любови для нього.

– Звісно, – відповів Адам щиро, – дитяча любов дуже легко відновлюється. Я тільки думаю, що не варто було купувати маєток у Боровці, ми всі помістилися б у Гірці.

– Батько не захотів, – сказала Маргіта. – Але ми подбаємо, щоб вони частіше бували у нас, у Гірці, – додала вона, здійнявши до нього сяйливі очі.

Раптом здаля донісся церковний передзвін. Маргіта здригнулася. Перш ніж вони рушили на прогулянку, вона прочитала вірш зі Слова Божого, де було написано: «...бо серцем віруємо для праведности, а устами ісповідуємо для спасіння» (Римлян, 10:10). Там, удома, вона вирішила використати прогулянку для того, щоб повідомити Адамові про своє тверде рішення ніколи не бути католичкою. Вона відчувала: якщо не зробить цього сьогодні, то з кожним днем цей крок ставатиме дедалі важчим. Час спливав, дотепер вона мовчала. Раніше думала, що це Адама не обходить. А тепер, коли вони помирилися, відчула, що чоловік має знати про її внутрішні переконання. Вона присіла на пеньок, Адам притулився до дерева напроти, і почала розповідати про заняття з капеланом Лангом, не зауважуючи, що він спохмурнів. Вона не знала, що Адам Орловський погано ставиться до будь-якого служителя церкви. Дивлячись на миле безневинне обличчя Маргіти, він думав: «Цей негідний піп годинами милувався нею...»

Оскільки Адам не переривав, вона переповіла йому також свою розмову з деканом Юрецьким про те, що католицька церква до цього часу зовсім не піклувалася про неї, тож тепер вона на неї, Маргіту, не має жодного права. А ще заявила, що ніколи не зможе належати церкві, вчення якої не відповідає її внутрішнім переконанням.

– Я маю сказати тобі першому, ніж про це довідається дідусь, – мовила вона. – Я вам вірно служитиму в земних справах, але духовного рабства не допущу й совістю не поступлюся. Я пізнала Господа Ісуса Христа і Його Євангеліє. Дозвольте мені без перешкод жити серед вас по Його волі. Дозвольте мені стати євангелічною християнкою. Подивися тільки на дерева, квіти, траву й кущі – усе розвивається і живе з волі Божої. Якщо ж перенести всю природу в тісну теплицю, вона загине. Так сталося б і зі мною: я теж загинула б від рабства. Адаме, не примушуй мене суперечити тобі! Я б умерла, але не відступила б від пізнаної істини. Якщо ти заважатимеш, тоді Господь мені допоможе. Перед дідусем я свої переконання зумію захистити, не засмучуючи його. Він мене надто любить, щоб не бажати мені щастя. Що ти відповіси, Адаме?

Маргіта стояла перед ним, освітлена призахідним сонцем. Схрестивши руки на грудях, Адам дивився на неї. Ще ніколи він не бачив такої впевненої душі, а Маргіта стояла перед ним, недоторканна, як сама душа. Для нього це було чимось новим, якоюсь дивною силою, перед якою він готовий схилятися.

– Що ти мені відповіси? – повторила вона.

– А якби я тобі сказав, що Орловські були й залишаються католиками, що вони не терпітимуть протестантки, яка зневажає їхні переконання? – запитав він, випробовуючи її. – Якщо я скажу, що ти як моя дружина маєш бути католичкою, що тоді? Як тоді б учинила?

Маргіта простягнула руку, указуючи на дорогу, що вела через ліс вдалину. Адам підійшов до неї.

– Чи не хочеш ти сказати, що залишила б нас? А твоя любов до дідуся?

– Моя любов до дідуся виявилася б принаймні сильнішою, ніж його любов до мене, тому що я пішла б, благословляючи його і молячись за нього. З ним залишилися б ви всі, а зі мною на землі – ніхто. Тож якою буде твоя відповідь?

Його обличчя то полотніло, то шарілося. Адам уже давно ні у що не вірив. Він нехтував церковними церемоніями і гордував усіма священниками. Однак тепер, коли потрібно вирішити: дати дружині волю чи ні, він усе-таки не почувався настільки безбожником, щоб поступитися без боротьби. Римська церква, що породила іспанську інквізицію, завжди виховувала, і в наш просвітницький вік також, катів і торговців людською совістю.

Якийсь час вони мовчки дивилися одне на одного. Руки Маргіти були складені, як під час молитви, серце її від страху волало до Бога.

– Я вірю у твою шляхетність, Адаме, – тихо мовила вона.

– Ти в мені не помиляєшся, нерозумне дитя. – Він пригорнув її до себе. – Віруй собі у що хочеш, я тобі не заважатиму і не стану нав’язувати переконань, яких сам не поділяю. Я забороню священникам докучати моїй дружині своїми премудростями. Лише одного я бажаю: не роби цього відкрито. Не привертай зараз уваги до нас своїм відкритим переходом до іншої церкви. Нехай дідусь із миром піде з цього життя.

Маргіта не встигла відповісти, бо внизу від дороги почувся стукіт коліс.

– Наші їдуть! – вигукнув Адам, випустивши Маргіту зі своїх обіймів, і поспішив назустріч гостям.

Маргіта не досягла бажаного: вона хотіла відкритого визнання у сповідуванні євангелічної віри. Однак чоловік обіцяв не примушувати її бути католичкою, тож вона вирішила почекати, сподіваючись згодом таки домогтися свого. Незабаром вона припала до грудей батька, обійняла брата і побачила, як Адам вітав свого дядька й кузена.

Частину дороги вони їхали разом, невимушено розмовляючи. Потім Адам запропонував Коримському й Лермонтову пройтися пішки. Маргіта залишилася наодинці зі своїм братом. Вона обійняла юнака обома руками.

– Миколко, дорогий мій брате, ти тут обов’язково одужаєш! Ісус Христос почув мої молитви, і Він зробить так, щоб на твоїх щоках знову з’явився здоровий рум’янець.

– Я вже одужав, люба моя сестричко! Від одного твого погляду! Але чи справді ти щаслива? Я не очікував такої зустрічі. Ти дійсно щаслива, Маргіто?

– Так, Миколко, так! У мене для цього є багато причин. По-перше, мене Ісус Христос помилував. По-друге, я примирилася з Адамом, і він мені щойно пообіцяв, що не примушуватиме бути католичкою. І, по-третє, я везу вас у Гірку. Невже ти можеш сумніватися в моєму щасті?

Обличчя Миколки освітилося радістю.

Але не тільки він оживився. Під час прогулянки обличчя Коримського також просвітліло. Те, що Маргіта й Адам так радісно разом зустріли їх, принесло йому велике полегшення. Щирі вітання Адама, на що Коримський не сподівався, і дружня бесіда між ними зруйнували останні перешкоди. Коримському, що колись щиро любив малого Адама, неважко було знову прийняти племінника у своє серце.

Але тут була ще одна людина, з душі якої також упав камінь. Аврелій Лермонтов, який так боявся зустрічі з кузеном Адамом Орловським, не відчував жодних незручностей. Під час бесіди дядька з небожем він думав про свого друга. «Правду ти казав, Мирославе, – якщо людина вирішила прощати, то все їй до снаги. І чому, власне, я маю сердитися на Адама? Він невинний. Допоможи мені, Господи, без зла зустрітися також із Миколою Орловським! Матінко, ти будеш мною задоволена!»

Його думки перервав Адам, запитавши про стан Миколки і чи гарною буде ця місцина для нього. Отак розмовляючи, вони прийшли в Гірку, наздогнавши карету. Неподалік маєтку Микола вийшов із карети. Так вони всі разом з веселим настроєм підійшли до будинку Маргіти.

Назустріч їм вийшов старий пан Орловський. На радощах обіймав усіх, зокрема й милого лікаря Лермонтова. Дивне людське серце! Куди поділися образа й гіркота, коли старий обійняв Аврелія і щиро дякував за турботу про Миколку? У серці Аврелія, незважаючи на опір, з’явилося почуття дитячої прихильности. Ще трохи, і він Коримському, Маргіті, Миколці й Адамові, а також панові Орловському цілував би руки.

Гостям дали можливість відпочити з дороги. Сам Адам прислужував їм. Маргіта тим часом піклувалася про гарну вечерю, якою й Миколка був задоволений. Потім вони ще довго насолоджувалися в саду травневим вечором, де Адам і Аврелій розважали їхню компанію своїми спогадами про подорожі.

– Ви на ніч залишитеся з Миколою, пане лікарю? – запитав Адам на прощання.

– Ні, у цьому немає потреби.

– Тоді ходімо зі мною, у мої покої, якщо ви не прагнете усамітнення та не втомилися. Нам є ще про що поговорити.

Аврелій не міг відмовити. «Іди й віддай любов’ю!» – підказувало йому серце. Він пішов і не пошкодував про це.

По-перше, одразу ж після прибуття міг ближче познайомитися з Адамом Орловським, котрий тримався невимушено і природно. І, по-друге, одержав можливість викласти кузену свою позицію щодо віросповідання.

– Виходить, ви не греко-католицької віри, пане Лермонтове?

– Ні, я протестантської віри.

– І справді віруєте, незважаючи на те що ви – лікар?

– Вірю, що Бог мені саме для того дарував життя, щоб я колись повернувся до Нього.

– Цікаво. Виходить, ви вірите у вічність? – запитав Адам з деяким глузуванням.

– А ви не вірите, пане Орловський?

– Подайте мені докази – і я повірю. З могили ще ніхто не повертався, щоб довести, що є життя після смерти.

– Крім Одного – Ісуса з Назарета. Коли ви пізнаєте Його, то повірите, що Він живий. І якщо Він живий, то й ми будемо жити.

Серце змусило Аврелія розповісти Адамові про свою боротьбу, сумніви, а також про остаточну перемогу світла над пітьмою в його душі.

– Перепрошую, – сказав Адам, уважно його вислухавши. – Ви були розсудливою людиною, а тепер стали мрійником. Ви вірите в те, що ніхто не може довести. Чому ви не покладаєтеся на свій тверезий розум?

– Мені цього було недостатньо, як і жодній іншій людині.

– Прошу, не кажіть так. Перед вами один з тих, хто може жити без віри у вічне життя, якому досить того, що розуміє власним розумом.

Аврелій подивився в обличчя молодого вченого. «Не намагайся, – говорив йому внутрішній голос, – віддай його Господеві». Тому лікар перевів розмову на іншу тему, і незабаром вони по-дружньому розпрощалися на ніч.

Усі спали, лише в покоях пана Миколи горіло світло. Там була тривала розмова тестя із зятем. Бувають моменти, коли людина задихнеться, якщо не матиме можливости поділитися хоч з кимось своїми турботами. Так і пан Коримський повідомив тестю, що дорогою сюди зустрівся з паном Райнером. Виявляється, Наталії відомо про нещастя, яке трапилося з Миколкою, але вона не могла його відвідати. Він їй співчував. Нарешті старий підвівся і поклав свою руку на плече зятя, що сидів зі схиленою головою.

– Манфреде, ми наближаємося до могили, особливо я. Ми постанемо перед Господом, і там, припускаю, усе стане явним. Я тебе дотепер ніколи не запитував: чи справедливе було обвинувачення Наталії чи ні. Якщо ти согрішив, то це минуло. Я не засуджую тебе і прощаю. Але скажи мені правду, тому що без причини вона б тебе не залишила. Адже тебе так кохала.

З душі аптекаря немов камінь звалився.

– У тому, що вона пішла від мене, я не винен, – відповів він, тримаючи руку старого. – Це й перед престолом Господа відкриється. Вона пішла, бо вважала мене невірним і пропащим. І вона була, по суті, права. Я був пропащою людиною, яка порушила шосту заповідь. Я зрадив добру кохану жінку, але це була не Наталія.

– Манфреде, про що ти говориш?! – вигукнув пан Микола. – Ти збожеволів!

– Ні, батьку. Я ще при здоровому розумі, хоча й дивно, що дотепер не збожеволів. Ти знаєш, що в мене до того, як я попросив руки твоєї доньки, була наречена Людмила, донька вчителя Боринського з X., що ані красою, ані за походженням не могла дорівнятися до Наталії. Але це була ангельська душа, а я її згубив. У момент пристрасного щастя вона піддалася моїй спокусі. Спокуса наздогнала нас як вогонь – спочатку мене, а потім – її. У нас не вистачило моральної сили протистояти, і ми обоє впали. Потім мій батько розлучив нас. Але й без нього нас розділяв гріх. Вона страждала під тягарем гріха, вбачала лише в мені винуватця падіння, а я почувався поруч із нею мерзенним грішником, розуміючи, що загублене ніколи не повернути. Батькова заборона була мені на руку. Ми розлучилися. Але вона була не тільки моєю нареченою, якій я безліч разів клявся у вірності, вона була й матір’ю моєї першої дитини, яку я ніколи не бачив і народження якої забрало її життя. Прочитай цього листа, я знайшов його вчора серед своїх паперів. Ти побачиш, чому моя дружина, якій я ніколи нічого поганого не зробив, покинула мене і чому мій єдиний син тепер умирає.

Тремтячою рукою пан Микола взяв пожовтілий лист. Прочитав, рука його безсило впала. Він мовчки походжав кімнатою.

Коримський теж підвівся і стояв тепер біля вікна, притискаючи гаряче чоло до холодного скла. Першим заговорив пан Орловський.

– Манфреде, ти шукав свого сина?

– Так, але слідів не знайшов.

– Пошукай іще, – додав старий у своїх католицьких забобонах, – бо якщо твій син десь живе у злиднях, то проклін, що є в листі, здійсниться. Але ж у тебе є не тільки Миколка, на якому цей проклін уже збувся, а й Маргіта. Потрібно щось зробити, щоб умилостивити Бога, щоб Він не покарав і Маргіту.

– Батьку!..

– Я змушений наполягати на цьому. А що робити? Які жертви ваша церква вчить давати для умилостивлення Бога?

– У нас це не заведено, я не знаю ні про яку жертву.

– Цього не може бути. Ти дотепер просто не думав про це, тому й не знаєш. Запитай у вашого пастора.

– Батьку, я знаю, що Бога в Його гніві нічим не умилостивити. Я знаю, що все, що робить такий нещасний грішник, як я, перед Ним – зло.

– Тоді молися святим, але ви не маєте святих... От бачиш, куди заводить ваш протестантизм. Коли справи кепські, ви нікого не маєте, до кого можна звернутися. Якщо ти нічого не вдієш, то я вимолю собі мою Маргіту.

– Батьку, не тільки Маргіту! – Коримський упав на коліна. – Якщо ти хочеш і можеш молитися, то молися і за Миколку, і за мене, нещасного, і за перше моє дитя, щоб я його знайшов і подбав про нього. Може, тоді прокляття з мене спаде...

Тієї ночі слабке світло горіло й у простій кімнатці в Подграді. У ліжку лежала і марила красива жінка – дружина двох чоловіків, а Мирослав з любов’ю й увагою стежив за її подихом. Він подавав їй ліки, змінював холодні компреси й іноді відчиняв вікно, щоб впустити свіже повітря. Тільки після того, як хвора заспокоїлася, він ліг на диван і заплющив очі. Його обличчя немовби відображало відблиск тієї далекої країни, де царює лише любов, чистота і мир. Але щойно він заснув, відблиск з його обличчя зник. Риси його обличчя спотворив біль – владар землі й роду людського.

Тихо прочинилися двері. Увійшла дівчина, озирнулася довкола і, помітивши поснулого пана Урзина, з полегшенням зітхнула.

Як добре, що вона прийшла раніше! Пан провізор геть виснажився. Тепер хоч хвора його не розбудить. Але дівчині довелося самій це зробити. У нього, напевно, злий сон, бо тяжко застогнав! Цей стогін з вуст того, хто завжди всіх утішав, вразив дівчину. Несміло вона торкнулася своєю холодною рукою чола молодого чоловіка, і той розплющив очі.

– Агнесо, ви вже тут?

– Вибачте, пане Урзине, але вам, напевно, щось погане наснилося, ви так стогнали, – мовила вона тихо.

– Можливо, сестро. Мабуть, незручно лежав. Дякую за турботу!

Він встав і підійшов до постелі хворої.

– Слава Богу, наша хвора заспокоїлася. Жар спадає. Я вас спокійно можу залишити з нею до ранку. Адже наш Господь буде з вами.

– Я вірю в це і зроблю все необхідне. Але скажіть, будь ласка, чи є раптом відповідь від пана барона?

– Ні, секретар повідомив, що пана барона немає вдома і не знає, куди послати йому вістку. Треба чекати, поки повернеться додому.

– Що ж нам робити? Адже бідолашній жінці дедалі гірше!

– Не турбуйся, люба сестро, я все це віддав Господеві. Він обов’язково допоможе. Зробімо, що в наших силах, інше віддаймо Йому. А тепер з Богом і до побачення!

Була тиха травнева ніч, Мирослав ішов у напрямку «Золотої лілії». На мить він присів на сходинках аптеки і, обхопивши руками коліна, поклав на них голову. Яка чудова світанкова тиша! Ніч минала. Недовго насолоджувався тишею Урзин. Згадавши свої обов’язки, він підвівся та увійшов до будинку, де всі ще міцно спали.

– Усе-таки я хотіла б знати, пане провізоре, де ви пропадаєте ночами. Учора ваша постіль була неторкнутою і сьогодні теж. Якби хто інший, я б не дивувалася, але ви...

– А ви не думаєте про те, мила пані Прибовська, що слуга Господа будь-коли може пожертвувати й кількома ночами задля свого ближнього?

На цім слові він сердечно потиснув її руку. Потім вони сіли снідати. Учні вже відкривали аптеку.

– Я так і думала. Але, дорогенький мій, цього Ісус Христос жадати від вас не може, бо дві ночі поспіль...

– Але я був тільки до опівночі, а потім уже не хотілося відпочивати.

– Ви, напевно, доглядаєте хворого?

– Угадали.

– А не могла б я вам допомогти?

– Я думаю, що так. Але у вас удень стільки справ, що спокій вночі вам просто необхідний.

– Не кажіть так! Хто більше за вас працює цілий день?!

– Це зовсім інше.

– Виходить, ви не хочете мене взяти в помічниці? – засмучено запитала жінка.

Провізор трохи подумав, потім сказав:

– Я приймаю вашу пропозицію. Але обіцяйте нікому не розповідати, поки я вам не дозволю, кого ми доглядаємо.

– Присягаюся.

– Вам буде нелегко дотримати слова. У X. лежить тяжко хвора пані Райнер, мати Миколки.

– Пані Коримська? Як вона тут опинилася? – жахнулася пані Прибовська, а потім уважно вислухала розповідь провізора.

Не минуло й години, як люди бачили, як вона поспішала до Цвинтарного провулка, проте ніхто не звернув на це особливої уваги. У пані Прибовської були ключі від усіх шаф, і вона зі спокійною совістю взяла з білизни покійної пані Коримської простирадла, рушники й узагалі все, що знадобиться для догляду за пані Райнер, і чого тим, хто її доглядав, дотепер так не вистачало.

Їй було байдуже, що сказали б люди, та й сам пан Коримський, якби довідався, що віднині з його кухні посилалося все необхідне для пані Райнер. Адже пані Прибовська готувала їжу для матері Миколки та Маргіти.

Того ж вечора надійшла звістка від секретаря барона Райнера. Він відправив депешу барону на курорт, однак його там або не було, або ж він уже виїхав. Тож нічого не залишалося, як виконати обіцянку, яку було дано Миколці на випадок, якщо стан пані Райнер погіршиться, – викликати пана Миколу Орловського.

Розділ тридцять четвертий

Травневого ранку з воріт Подолина на білому коні виїхала вершниця, яку всі проводжали захопленими поглядами. Біла сукня облягала її струнку постать. Мереживні рукава підіймалися й опускалися, мов крила голубки. Маленький мереживний капелюшок ледь прикривав її голову. Вона виглядала такою чарівною, що можна уявити, ніби це зачарована принцеса.

– Панна із замку, – шепотіли діти й дорослі, але вершниця не розуміла їхньої мови. – Вона прекрасна, як ангел, а який у неї кінь, і як вона тримається в сідлі!

Маркіза Орано спрямувала коня до лісу. Вона їхала тією ж дорогою, якою вчора блукав пан Адам, заглиблений у власні думки. Ще вчора по обіді вона вирішила: якщо зір їй сьогодні не зрадить, то підійметься нагору, щоб подивитися, де живе Маргіта. Вона нікому не сказала про це, побоюючись, що батько, остерігаючись за її здоров’я, не дозволить так рано виїхати, а компаньйонки замучили б умовляннями. Вона прагнула необмеженої свободи без будь-якого нагляду. І вона цього домоглася. Слуги не повірили своїм вухам, коли одержали наказ негайно осідлати коня, проте ослухатися не наважилися.

«Як доїду до того хреста, – подумала Тамара, – залишу коня й піду пішки».

Зіскочивши з коня, дівчина зрозуміла, що їй нікому передати повід. Уперше в житті вона власноруч прив’язала коня до дерева, відстібнула шлейф від своєї сукні, кинула його на сідло і сміливо рушила до чорного хреста.

Дивлячись на нього, раптом подумала: «Чому в Європі скрізь стоять ці хрести? І чому на них завжди огидний образ прибитого за руки і ноги Чоловіка?»

Тамара знала, що хрест – символ християнства. Але до чого тут та людина? Хто це? Чому Його скрізь так шанують? Вона якось розпитувала батька про Нього, і він відповів, що його донька ще надто молода, щоб думати про таке.

«Але я хочу знати, – думала дівчина тепер з упертістю розпещеної дитини, що звикла лише наказувати, – я хочу це знати! Хтось має мені про це розповісти!»

Уже проминувши хрест, вона ще час від часу оберталася, як раптом побачила юнака, що напівлежав-напівсидів на нижній сходинці. Тамара, яка вже звикла до зовнішности європейців, такого ще не бачила. Золотаве волосся обрамляло бліде обличчя юнака. А які гарні в нього вуста! Дівчина розглядала незнайомця з майже дитячою цікавістю. Що він тут робить? Спить на цьому твердому камені? Рука, що підпирала голову, напевно, уже затекла?

«Я його так не залишу», – вирішила Тамара. Зробила крок уперед і раптом зупинилася й густо зашарілася, тому що крізь довгі золотаві вії на неї дивилися чорні очі.

Юнак підвівся і, теж почервонівши, уклонився.

– Доброго ранку, – мовив він німецькою.

Вона полегшено зітхнула, зрадівши, що розуміла його.

– Доброго ранку!

Вони зніяковіло замовкли. Мовчання тривало б і далі, якби до своєї володарки не підійшов її білий кінь.

– Та я ж тебе прив’язала! – здивувалася Тамара.

– Дозвольте, панно, я його краще прив’яжу, – усміхнувшись, сказав юнак, прив’язуючи до дерева цього прекрасного коня. – Тепер він нікуди не втече.

– Щиро вдячна!

Вона привітно вклонилася йому.

– Із цих сходинок Гірки не видно? – запитала вона, не знаючи як розпочати розмову. Їй раптом захотілося поговорити із цим красивим молодим європейцем.

– Гірки? – перепитав він здивовано. – Звідси ні, але якщо дозволите, я проведу вас трохи, звідти буде видно маєток.

– Ще далі? Я думала, що звідси побачу, де живе Маргіта.

– Ви знаєте мою сестру, панно? – зрадів юнак.

– Вашу сестру? Маргіта – ваша сестра? А я й не знала, що вона має брата, – щиро здивувалася Тамара. – Пан Адам Орловський говорив лише, що Маргіта живе у свого дідуся.

– Так, але зараз ми з батьком гостюємо в неї. Мене звати Миколка Коримський.

– А мене – Тамара Орано.

– Вельми радий! Дозвольте вітати вас на моїй рідній землі!

Дівчина, почервонівши, подала йому руку. Юнак нахилився і поцілував її.

– Ви приїхали здалеку, панно! Навіть Адам учора сказав, що втомився від дороги, а ви так швидко позбулися втоми? Мені дуже приємно, що краса моєї батьківщини виманила вас із будинку, навіть не давши як слід відпочити.

– Так, пане Коримський, у вас дуже гарно! Ці ліси, квітучі дерева, м’який клімат... Тут у мене й голова не болить, я почуваюся хороше!

Юнак зі смутком дивився на маркізу. Невже світло цих чудових очей назавжди згасне? Ні, це неможливо!

– З допомогою нашого великого Лікаря, Господа Ісуса Христа, тут вам допоможуть, щоб цей біль не повертався, – мовив він співчутливо.

– Про якого лікаря ви говорите? – здивовано запитала вона.

– Про Нього, – він указав на хрест, трохи відступивши.

– Я вас не зовсім розумію, – зізналася вона. – Кого ви маєте на увазі?

– Я говорю про Господа Ісуса Христа, єдиного Лікаря тіла й душі, Який є і вашим Лікарем, – пояснював він дещо плутано, але напрочуд переконливо.

– Господа Ісуса? Я ще ніколи не чула такого імені, – відповіла зацікавлено. – А чому ви вказуєте на цю фігуру? Це, напевно, один із християнських ідолів, перед яким схиляються християни Європи?

На обличчі юнака відбилося замилування. Ще зовсім недавно він теж не вірив в Ісуса Христа і був далекий від Бога. Йому доводилося розмовляти з багатьма безбожниками. Він знав і тих, хто ганьбив ім’я Христове, але ще ніколи не зустрічав такої непоінформованости у схожої на ангела дівчини. Господь створив її прекрасною. Ісус так любив її, що вмер і за неї. А вона Його не знала, навіть найменшого уявлення не мала про Нього. Її вухо ніколи ще не чуло Його імені. Де вона виховувалася, чому ніхто нічого їй не пояснив? От якби вона поговорила з Урзиним! Був би він зараз тут, то розповів усе, що потрібно знати, у що вірити, щоб не загинути. «Але й ти зобов’язаний сказати їй, що тобі відомо», – підказувала йому совість. А як почати, коли й сам геть мало знаєш?

– З вашого дозволу, панно, це питання непросте. Але якщо бажаєте, сядьте тут, і я спробую з Божою поміччю дати вам відповідь.

Юнак запросив її сісти на сходинку, де був розстелений плед. Коли дівчина сіла, він опустився на іншу сходинку.

– Я хочу, щоб ви мені все це пояснили, – сказала вона, пильно дивлячись на нього.

– Постараюся, панно, але спершу скажіть: чи вірите ви в Бога?

– Я вірю в божество, що володіє всім світом. А ви?

– Я вірю в Бога, Який створив небо і землю. У цього Бога, Який створив мене й вас і зберіг до цього дня, є Син – Ісус Христос. Бог так полюбив світ, що віддав Свого Єдинородного Сина, щоб усі, хто в Нього повірить, не загинули, а мали життя вічне.

Напевно, жоден професор не мав більш уважної слухачки, ніж та, що зараз сиділа перед Миколкою Коримським. Але, напевно, і про Божі істини ніколи не говорилося так просто.

– Але як ви можете вірити, що Він живий, коли Його прибили до хреста? – перервала учениця свого вчителя. – Хіба доведено, що Він живий?

– Я вірю! Десь пів року тому я ненавмисно отруївся сильною речовиною і, незважаючи на те що Бог зберіг мені життя, я донині хворий. Я тільки-но повернувся з півдня. Сюди теж приїхав для оздоровлення. Не лякайтеся, будь ласка, і не хвилюйтеся! Мені треба вам це сказати. Як бачите, я молодий, усе життя до нещастя було переді мною, і раптом – кінець усьому! Замість життя – хвороба, тобто кінець усім мріям і прагненням. Повірте, я був такий нещасний!

– Так, я вірю! – На очах дівчини проступили сльози.

– І от, – вів далі Миколка, – у наш будинок прийшов молодий чоловік, який вірить в Ісуса Христа і любить Його. Він і мене навчив любити Ісуса, а також молився за мене, аж поки я в Нього не повірив. І коли це сталося, мого нещастя наче й не було. Серце моє зцілилося від страху смерти, я знайшов мир і щастя. Тому я знаю, що Ісус живий. Я відчуваю, що Він мене любить і що Він зробив мені велику милість. Не хотіли б і ви, панно, Його пізнати?

– Так, я хотіла б Його пізнати, але повірити, що Ісус живий, я зможу лише тоді, якщо Він вас повністю зцілить.

Юнак здригнувся.

– Він мене зцілить у будь-якому випадку!

– Ви впевнені? – Її очі засяяли.

– Так, якщо не тут, то там. Ісус сказав: «Хто вірує в Мене, – життя вічне той має». Якщо Він дарував мені вічне життя, то вже байдуже, де я живу – чи тут, чи там. Це Його воля. Хотілося б мені ще тут пожити, бо маю батька, для якого моя смерть була б великою втратою. У мене є ще Маргіта, і зрештою, я ще хотів би тут пожити, щоб потрудитися для Господа. Але я також охоче піду до Христа, коли Він покличе мене в інше дивовижне життя.

– Не кажіть так! – слізно скрикнула дівчина. – Смерть жахлива!

– Для мене вже ні. Ісус піде зі мною: «Коли я піду хоча б навіть долиною смертної темряви, то не буду боятися злого, бо Ти при мені».

– І ви впевнені, що Він того часу прийде по вас?

– Так, упевнений, тому що Він сказав: «Бо Я – Господь, Бог твій, що держить тебе за правицю й говорить до тебе: Не бійся, – Я тобі поможу!» А коли я найбільше мав потребу в Його допомозі, аніж в останню годину на землі? Він обов’язково буде зі мною, Він і зараз зі мною. Я вірю, що Він поруч, і відчуваю це.

Юнак замовк. Стало тихо, тільки солов’ї виводили свою смутну пісню любови.

Незнане досі почуття заволоділо серцем Тамари. Умерти таким молодим?! Але яким дивовижним має бути Ісус, цей Син Божий, що хворий юнак не боїться смерти, бо впевнений у Його близькості!

Раптом Миколка стрепенувся.

– Маргіта чекає вас, панно, у гості, – звернувся він до Тамари. – Не згадуйте при ній те, що я вам тут говорив, бо вони вірять у моє одужання.

– Я теж хочу й буду вірити у ваше одужання. Вам не можна вмирати, це було б так жахливо! Не будемо більше про це говорити, інакше я плакатиму, а мені плакати заборонено.

Юнак не знав, чому його так вразили ці слова, а Тамара не знала, чому їх вимовила. Він підніс її маленьку руку до своїх вуст. Вони знали одне одного не більше години, але їм здалося, що знайомі дуже давно.

– Ходімо, подивитеся на Гірку, – усміхнувся Миколка.

– Залюбки.

– Це все ж таки краще, аніж сидіти на холодному камені, – почули вони раптом інший голос.

Вони здригнулися. Обличчя Тамари спохмурніло. Холодним поглядом вона зміряла струнку постать парубка, що раптом з’явився перед ними. Щоки Миколки почервоніли.

– Аврелію, ти тут? Дозвольте, панно, відрекомендувати вам свого друга і лікаря в одній особі – Аврелій Лермонтов.

– Не сердьтеся, що я перешкодив вам, – уклоняючись, сказав Аврелій. – Лікарю доводиться бути різким із неслухняними пацієнтами. Миколка – один із найнеслухняніших. Замість гарного відпочинку з дороги, він тікає кудись до лісу.

– Хіба це шкідливо? Тут так гарно! – відповіла Тамара, трохи повеселівши.

– Якщо він уже давно тут – тоді так, бо вранці буває ще більше роси, аніж зараз.

– Не робіть цього більше, пане Коримський, – благально звернулася вона до Миколки.

– Постараюся, панно.

І вони втрьох рушили лісовою дорогою.

– Якби Маргіта знала, хто до неї йде, то вийшла б назустріч, – сказав лікар, коли були неподалік Гірки.

– Дозвольте, я піду по неї, – відразу запропонував Миколка.

– Ні, не треба! – скрикнула Тамара, але було вже пізно – юнак зник.

– Пане лікарю, ви чули нашу розмову? – звернулася вона до Аврелія, коли Миколка пішов.

– Тільки кінець.

– Це правда, що він може померти?

Очима, сповненими страждання, вона дивилася в обличчя лікаря, що раптом побіліло.

– Якщо Ісус Христос не допоможе – то так. Ми поки безуспішно намагаємося знайти для нього ліки.

– А що потрібно зробити, щоб Він допоміг?

– Вірити, молитися і знову вірити.

– То просіть же Його, якщо ви знаєте, що Він допоможе. Не можна ж помирати таким молодим!

Вона притисла руки до грудей.

– Я і молюся, панно, і не один я. І ми впевнені, що молитви наші будуть почуті. Однак облишмо цю розмову... Ви бачите там, ліворуч, будиночок?

– Ні, так далеко я не бачу, – зітхнула вона. – Що там?

– Невеличкий будинок. Там ми тепер будемо жити.

– Там? А чому не в Гірці?

– Там ялиновий ліс навкруги – це добре для здоров’я, а в Гірку ми будемо заходити.

– А верхи ви не їздите?

– Не зараз, трохи згодом. Через часті запаморочення Миколка ще не може впевнено триматися в сідлі.

– Я так люблю їздити верхи, а батько мені не дозволяє! Ви усміхаєтеся, думаєте, напевно, що я теж неслухняна?

– Я думаю, що ви взагалі не любите будь-кому коритися та не визнаєте заборон. Чи не так?

Вона опустила свої густі вії, схилила голову на знак згоди, а потім знову подивилася на нього.

– Я вас прошу, скажіть, будь ласка, при зустрічі з моїм батьком, що їздити верхи мені не зашкодить, щоб не забороняв.

– Це я можу сказати. І взагалі, панно, коли я дивлюся у ваші очі, я згадую одну зі своїх пацієнток. Інколи вона взагалі не бачила, іноді бачила погано, а часом – досить добре. З Божою поміччю я переселив її в інший клімат. Вона перестала постійно сидіти вдома, послухалася моєї поради й у такий спосіб добре загартувалася. Хоча її ніжні руки й колір обличчя трохи постраждали від цього, але здоров’я і зір цілком відновилися. Не вважайте мене настирливим, якщо вам дещо пораджу: покиньте всі медикаменти, усі вишукані страви, споживайте просту здорову їжу, особливо молоко й житній хліб. Працюйте в саду хоча б годину з перервами. Прокидайтеся так рано, як сьогодні, катайтеся верхи. Не читайте ні книжок, ні журналів. І скоро ви будете бачити не тільки наш будиночок, а й усі дерева за ним.

Підбадьорливі слова текли з вуст молодого лікаря щиро, з довірчою сердечністю. Яке серце, обтяжене страхом, не зраділо б, окрилене такою приємною надією? Не занурюватися далі в морок! Яке щастя!

– Пане лікарю, я все це охоче й залюбки виконаю, бо дуже боюся осліпнути. Але мій батько через свої побоювання буде заважати, і тоді доведеться постійно наполягати на своєму, чинити проти його волі, а це буде мене дратувати і всім шкодити. Може, зробимо інакше. Батько вчора казав, що хоче запросити в Подолин лікаря, який постійно стежив би за моїм здоров’ям. Не могли б ви стати моїм лікарем?

– Залюбки, ваша милосте, – відповів лікар, червоніючи. – Я буду щасливий, якщо ви мені довіритеся. Тільки не знаю, чи погодиться пан маркіз, щоб я приходив у Подолин щодня, а не жив там. Миколка не хотів би лишатися без мене, а я присвятив себе йому на той час, поки він одужує.

– Так, звичайно, через мене ви не повинні його залишити, у цьому немає необхідности. То ви згодні стати моїм лікарем? Батько мені не відмовить. Дотепер я весь час не хотіла лікуватися. Якщо я поступлюся, то й він піде на поступки. Але ж ви мене не будете мучити, як інші лікарі?

– Я не знаю, що ваша милість розуміє під словом «мучити». Я лише хочу від своїх пацієнтів послуху, інакше негайно припиняю лікування. Одне я вам можу обіцяти: не мучитиму вас ані оглядами, ані медикаментами, як уже й казав.

– Вашу руку, пане лікарю!

Вона простягнула йому свою тонку, прикрашену перснями руку. Він обережно її потиснув. Йому здалося сном, що він став лікарем цієї шляхетної панни.

Тим часом Миколка знайшов Маргіту в саду, де вона збирала букет для нього. По його мокрому від роси взутті сестра помітила, що він уже побував на прогулянці. Вона простягнула букет, але він не взяв, а тільки поцілував їй руку і коротко повідомив, чого прийшов і кому вона може подарувати ці квіти.

– Маркіза хоче подивитися, де ти живеш. Вона така красива, що навіть цей блідо-рожевий гіацинт не може з нею зрівнятися. Але подумати тільки, душа її в цілковитій пітьмі: вона не знає Ісуса Христа і навіть ніколи нічого про Нього не чула.

– Що ти, Миколко, це неможливо, – налякано сказала Маргіта.

Коли вони поспішали нагору, брат розповів сестрі про розмову, що відбулася між ним і чарівною панночкою.

За кілька хвилин Маргіта вже дивилася на цю чарівну фею і зі смутком думала: «Вона біла, як ангел, а Христа не знає. А сяє так яскраво, як та зірочка на весняному небі, і все-таки не має світла... Дівчина приїхала з Єгипту язичницею. Але становище її таке ж саме, як моє. Напевно, ніхто не турбувався про її душу. Ти не будеш блукати в темряві, ні!»

Нічого дивного, що Маргіта від любови, яка спалахнула в її серці, забула про різницю в походженні й після того, як їх відрекомендували одну одній, щиро обійняла свою чарівну сусідку й на знак вітання простягнула букет білих нарцисів. Маркіза обійняла її, і вони поцілувалися. Глибока приязнь назавжди поселилася в їхніх серцях.

– Я дуже хотіла подивитися, де ви живете, – сказала Тамара. – Яке щастя, що я бачу вас, і до того ж так рано.

– Це чудово, панно маркізо. Але я дивуюся, що вас так рано відпустили, – промовила Маргіта.

– Я потихеньку втекла. У нас іще всі сплять. Добре, що ви мені про це нагадали, – вигукнула Тамара, – бо вже час повертатися додому! Мої компаньйонки злякаються і батько теж, якщо побачать мою відсутність. Проведіть мене трохи, щоб нам не відразу прощатися.

– Так, ми проведемо вашу милість! Якби я не боялася, що ваші домашні хвилюватимуться, то вельми б просила вас завітати до мене.

– Ми обов’язково прийдемо до вас! Орфа й Ася вже вчора весь день раділи цій можливості, а особливо я. Коли почула, що ви живете за горою, мені одразу захотілося приїхати сюди. Мені сказали, що ви допомагали в облаштуванні моїх кімнат. Я вам дуже вдячна.

– Мені приємно вам прислужити, люба Тамаро. Я дуже раділа вашому приїзду! Перепрошую, що вас так називаю!

– Називайте мене саме так, бо і я хотіла б називати вас просто Маргітою. Мені це ім’я дуже подобається. А якщо ви будете говорити мені «ваша милість», то й мені доведеться величати вас за вашим титулом. Краще просто називатися на ім’я, домовилися?

– Якщо ваша ласка, із задоволенням!

Так вони, захоплені приємною розмовою, у якій пани майже не брали участи, прийшли до того місця, де був прив’язаний кінь, що вже нетерпляче бив копитами. Аврелій підсадив маркізу, легку, як пушинку, у сідло. Миколка тримав повід і квіти, поки вона сідала.

Коли Тамара з веселим «До побачення!» поїхала, вони довго дивилися їй услід. На своєму білому коні вона полетіла, немов білий птах. Так, Тамара була чарівною!

Дорогою назад Аврелій повідомив друзям про пропозицію маркізи, від якої він не міг та й не хотів відмовлятися, бо сподівався, що вона незабаром видужає. Усі радо сприйняли цю новину!

У цей час Тамара, заглибившись у власні роздуми, раптом почула:

– Доню, люба моя, де ти була?

Вороний кінь зупинився біля білого, вітаючи іржанням, і вершник ніжно пригорнув до себе свою дитину.

– Доброго ранку, тату!

– Люба моя, як ти насмілилася вийти одна?

Дівчина насупилася.

– Я знала, що ти знову зіпсуєш мені настрій. Почекав би ти ще трохи, і я б сама повернулася. Я почуваюся добре. Я така щаслива, а ти й не радий, – дорікнула вона батькові.

– Як це не радий? Звичайно, я радію! Я тільки переймався, адже не знав, де ти і чи все з тобою гаразд.

– Нічого зі мною не сталося, батьку. Поїхали далі, мені треба тобі дещо розповісти.

Маркіз Орано, заспокоївши вороного, відпустив повід, і вони рушили до замку.

– Насамперед, батьку, – почала Тамара з незвичайною кокетливою усмішкою на вустах, що оживила не тільки її зазвичай печальне лице, а й холодне обличчя батька, – я знайшла собі лікаря.

– Лікаря?

– Так, лікаря. Ти ж учора казав, що потрібен лікар. Якщо ти на цьому наполягаєш, то я сама хочу його вибрати. Чи мені не можна? – Усмішка зникла з її обличчя, вона знову насупилася.

– Можна, звичайно. Тільки я не знаю, де ти могла його знайти? Під час прогулянки ти зустріла лікаря з Подолина?

– Так, я його зустріла, але він не з Подолина. Він, власне, лікар і друг брата Маргіти. Але ти мене не розумієш. Там, біля хреста, я зустрілася з кузеном пана Адама, Миколкою Коримським. Він хворий, і такий хворий, що жоден лікар не може вилікувати, а цей Миколка ще такий молодий. У нього є друг Аврелій – прізвище забула, – і він лікар. Із цим лікарем я спілкувалася, і він мені дав пораду, що треба робити для одужання. А ще сказав: коли я фізично зміцнію, то й зір мій покращає.

– Це він тобі сказав, люба доню? Де ж він? – розхвилювався Орано.

– Зараз він у Гірці. У мене до нього відразу з’явилася довіра, і я попросила, якщо житиме в долині Боровця, – так називається та долина, – щоб він став моїм лікарем. Але пан Аврелій побоюється, що ти йому не довірятимеш.

– Чого ж, якщо ти довірятимеш і виконуватимеш його приписи, я буду щасливий. Однак не годиться, щоб він жив в іншому місці. Мій домашній лікар має жити в мене.

– Цього ніяк не вийде. Я ж тобі казала, що він лікує свого друга.

– Цим він може займатися, відвідуючи його щодня.

– Ні, батьку, так не буде! – протестуючи, донька закинула голову назад. – Я не дозволю, щоб через мене Миколці Коримському погіршало! Лікар Аврелій сказав, що він не може залишити Миколку, бо присвятив себе йому на час, який знадобиться для одужання. До того ж я сама не хочу, щоб він у нас жив. Нехай він там залишиться, і все буде добре, правда ж, батьку?

– Добре, я ще поспілкуюся з ним. Шкода тільки, що ти не запам’ятала його прізвища. Я б запросив його вже сьогодні відвідати нас.

– То пусте, батьку! Як тобі відомо, сьогодні по обіді ми вирушаємо в Гірку, а потім привеземо його сюди. Я тобі ще маю сказати, що познайомилася з Маргітою!

Важко вирішити, чиє враження було більш приємним – Маргіти про Тамару Орано чи Тамари про свою сусідку. Важливе те, що бажання зустрічі з’явилося в обох.

Пізнього вечора на веранді Гірки стояла невимовно щаслива Маргіта Орловська. Уже опускалася ніч, серце її було сповнене світла травневого сонця, що сьогодні вдень світило так яскраво, немов хотіло зігріти не тільки холодну землю, а й застигле від холоду людське серце. Перед внутрішнім зором Маргіти знову промайнув увесь день. Вона згадала, як одразу після сніданку вони відвезли Миколку до Боровця і як йому й лікарю Аврелію там сподобалося. Миколка не знав, як дякувати їй і дідусеві. Батько теж був дуже задоволений. Подяк сьогодні дійсно було чимало!

Але вона також згадувала, як Миколка, Аврелій і вона стояли біля вікна за рожевими фіранками, тоді як дідусь із батьком і Адамом оглядали ліс біля будинку. Вона поклала голову на плече брата й уважно слухала, як він та Аврелій розповідали про нове вічне життя. Потім і вона зізналася, що також учора вранці, після виснажливої боротьби віддала своє серце Ісусу Христу, що вона тепер щаслива, бо одержала прощення гріхів. Вона примирилася з Адамом, і Ісус Христос їй відкрився.

– У мені все нове, я сама себе не впізнаю, – зізналася Маргіта.

Хлопці її розуміли, бо самі також переживали світлі емоції. Миколка називав це вічним життям, вона називала це «Христос відкрився мені», Аврелій – смертю старого «я». Вони знали, що відтепер усі належать єдиному Богові, і з любов’ю думали про друга, що прислужився до їхньої зміни.

За годину лікар з Миколкою залишилися в будинку, а всі інші повернулися в Гірку. Вони вважали, що Миколка на самоті там краще відпочине, аніж серед них.

На обід обидва друга з веселим настроєм прийшли в Гірку. Миколка добре відпочив, а потім разом із другом молився й читав Слово Боже.

Тим часом Маргіта готувалася до зустрічі з Тамарою. Вона хотіла за словацьким звичаєм спочатку розважити, а потім почастувати.

– Я не знаю, що скаже на це маркіз, він дуже горда людина, – сказав пан Адам, якому інколи було непросто висидіти з дідусем і дядьком, тим більше над своїми паперами, що потребували його уваги. Раз у раз він знаходив причину побути з Маргітою.

– Не турбуйся, Тамара мене не осудить, – сказала вона.

І не помилилася. Після обіду прибули дорогі гості. Панни їхали верхи в супроводі секретаря й управителя, який передав вибачення маркіза Орано –через депеші й листи з Єгипту він не міг приїхати. Пан Вільє привіз також лікареві лист, у якому Орано просив супроводити панянок назад у Подолин.

З допомогою Адама й Аврелія Маргіта подбала, щоб її гості не так швидко залишили Гірку, де вони почувалися дуже добре. Вони спілкувалися, грали на музичних інструментах і гуляли невеличким парком. Потім усі вийшли на луки. Там Аврелій улаштував ігри. Маргіта знала багато ігор і навчала Тамару та її компаньйонок. Бліді щічки маркізи розпашілися.

Коли вони повернулися в Гірку, для них у парку приготували каву, і панянки не відмовилися від частування.

– У нас такий звичай, дитя моє, і всі мають йому коритися, – усміхнувся пан Микола маркізі.

Дарма пан Адам побоювався, що цей стіл дуже буде відрізнятися від того, що вчора вранці був накритий у Подолині. Звичайно, тут не було срібних чашок, кришталевих тарілок і гаптованих скатертин, але стіл прикрашали два чудесних букети квітів, а замість лакея в лівреї прислужувала сама господиня, приділяючи кожному свою увагу. У Тамари Орано апетит був як ніколи, компаньйонки ще не бачили її в такому гарному настрої.

Після кави Миколка щось прошепотів своєму другові. Той спочатку знизав плечима, потім пішов кудись і приніс цитру. Усі були приємно вражені, коли він заспівав кілька польських пісень під власний акомпанемент.

Тільки пан Орловський, здивовано поглядаючи на молодого лікаря, зробився мовчазним, чого, однак, ніхто не помітив.

Сонце хилилося вже до горизонту, коли гості залишили Гірку. Маргіта, Адам і Аврелій проводжали їх: перші двоє – до Подолинського парку, Аврелій – до замку...

А тепер Маргіта стояла на веранді, ще раз згадуючи весь день. Вона згадала також два моменти, про які ніхто, окрім неї, не знав. Коли всі разом оглядали Гірку, вона з Тамарою пройшла до себе в кабінет, де маркіза раптом схопила Біблію, що лежала на столі, її очі, як заворожені, зупинилися на словах «Новий Заповіт нашого Господа Ісуса Христа».

– Уся ця книга розповідає про Христа, Маргіто? – запитала маркіза.

– Так, Тамаро, уся ця книга. Це саме та книга, у якій я знайшла світло, і від цього дуже щаслива.

– А раніше ви не були щасливі? – здивувалася Тамара. – Адже у вас усе є, маєте велику й гарну родину!

Губи Маргіти затремтіли, маркіза це помітила.

– Що з вами? – запитала вона ніжно.

– Нещодавно я нікого не мала, і що найсумніше – не мала Ісуса Христа.

– Ви мені розповісте, як це сталося, що у вас не було нічого, а тепер усе є?

– Авжеж, розповім, але не зараз і не тут, нам тут заважатимуть.

– Добре, потім. Скажіть мені тільки, ви сильно сердилися на пана Адама?

– Дуже, Тамаро. Але Господь Ісус Христос забрав мій гнів... І тепер усе добре.

– Але винуватий, звичайно, був пан Орловський? – наполягала вона, наморщивши чоло.

– Ми обоє винуваті.

– А як можна одержати цю книгу? Ви не дивуйтеся, я ще нічого не знаю про Ісуса Христа, як ви Його називаєте. Але ви Його любите, пан Миколка Коримський – теж, і я також хочу пізнати Його.

– Якщо ви цього бажаєте, Тамаро, – сказала Маргіта, – я вам дістану таку книгу. А якою мовою вам легше читати?

– Найбільше я люблю читати англійською, але й німецькою теж читаю.

– Я дістану вам Біблію двома мовами. Для мене теж було дуже корисно порівнювати польський переклад з німецьким. А поки дозволите мені позичити вам свою книгу?

– Та невже? Щиро дякую!

Коли гості зібралися повертатися додому, книга була вже упакована. Ідучи, Тамара нікому не дозволила її нести.

Інша сердечна розмова відбулася, коли вони поїхали верхи. Адам і Аврелій, розважаючи гостей, рушили попереду. На вимогу Тамари і боячись, що від людей вона може почути щось недобре, Маргіта розповіла своїй новій подрузі, що між її батьками дуже давно виникла сварка, і вони розлучилися. Розповіла, як через це втратила батька і жила в будинку другого чоловіка її матері, поки дідусь не визволив звідти. І щоб вона назавжди могла залишитися в нього, то з’єднав її з Адамом. А далі повідала Тамарі, як зустрілася з батьком і братом, що вони тепер усі примирилися одне з одним, окрім матері, але це виправити неможливо.

Маркіза ледве не плакала, настільки її розчулила ця історія. А Маргіта була щасливою, що подруга зрозуміла її.

– Ми щодня будемо відвідувати одна одну, – обіцяла Тамара на прощання, – від вас я багато можу дізнатися. Та й потрібно вчитися, бо дотепер я робила лише те, що мені подобалося, а зараз бачу, що це недобре. Ви ще така молода і вже стільки вистраждали. Я б цього не винесла, я б умерла...

Ці слова згадувала тепер Маргіта. І якби в коридорі раптом не почула заклопотаний голос дідуся: «Де ж хазяєчка?», вона, напевно, ще довго б стояла замислена. Згадавши про свої обов’язки, вона поспішила назустріч пану Миколі. Тамара повернулася додому також у глибокій задумі.

Розділ тридцять п’ятий

Після зібрань євангелічних християн у Подграді молодий провізор сидів в опустілому приміщенні, читаючи листи, серед яких один був від його друга:

Любий Мирославе!

Ти, напевно, здивуєшся, одержавши від мене аж два аркуші. Цього листа я пишу вночі й хочу вранці віднести на пошту, щоб ти його якомога швидше одержав. Я так хочу поговорити з тобою!

Микольцю, слава Богу, краще. Та якби не тлів серцем, що він, звичайно ж, приховує, то йому було б значно краще. Нічого дивного, бо тут жити – суцільна радість. Я дякую тобі, друже! Коли б не ти, я був би десь в іншому місці на самоті і страждав би так само.

Сталося так, як ти і пророкував: Господь мені допоміг. Тож нічого боятися, якщо вони довідаються, хто я. Думаю, усе буде добре.

Один раз, на прохання Микольця, я зіграв кілька батьківських пісень на цитрі. Пана Миколу це сильно вразило. Із цього я зробив висновок, що батько мій тут не забутий.

Адам Орловський дуже люб’язний зі мною. Це напрочуд освічений молодий чоловік, але, на жаль, зарозумілий і безбожний. Він задовольняється тим, що підказує йому розум. Я буду за нього молитися.

А тепер про головне. Лише уяви: я став домашнім лікарем у Подолині. Я упевнений, що це Боже провидіння, інакше не можу пояснити. Жити я там, звичайно, не буду. Лікувати там, власне, нікого, бо хвора маркіза Орано потребує більше того лікування, що ти міг би їй дати. Вона чарівна істота тілесно й духовно, тільки помітно, що з Єгипту й виросла в язичництві.

Тож відсьогодні я її лікар. Напевне, ти чув, що в неї хворі очі, можлива втрата зору. Однак за нашої першої зустрічі сьогодні вранці я відчув упевненість, що цього не станеться, у чому запевнив і маркіза. Прошу тебе, молися за мене, щоб мої сподівання не виявилися марними.

Маркіза зі своїми компаньйонками гостювала в Гірці. На запрошення я потім вирушив у Подолин, де вона відрекомендувала мене маркізу, назвавши мене «лікар Аврелій». Коли я із цим вельможею залишився наодинці, він справив враження людини, у якої було чимало важких днів у житті. Я відповів на всі його питання щодо своєї думки про стан здоров’я його доньки. Він запропонував мені високий гонорар, до того ж помісячний. Коли справа дійшла до договору, він сказав:

– Тамара мені ще не назвала вашого прізвища, пане лікарю.

– Аврелій Лермонтов, – мовив я виразно.

Він раптом побілів, але одразу густо почервонів.

– Лермонтов? – повторив він, сильно збентежений. – Ви росіянин, пане лікарю?

– З материнського боку, ваша милосте, – відповів я з неприємним відчуттям. – Вам це заважає?

– Ні, чому ж? Я космополіт...

Він подзвонив і дав пану Вільє вказівку скласти договір. Коли той пішов, пан Орано поцікавився, чому я не живу на батьківщині матері? Я відповів, що там батьків за їхні переконання заслали б до Сибіру, тому вони були змушені переїхати до Відня, де я й виховувався.

– А батьки ваші ще живі? – запитав він, мабуть, із ввічливости.

Я відповів, що вони давно померли. Потім пан Орано запитував про Миколку і його хворобу, повідомив кілька діагнозів різних авторитетних медиків щодо своєї доньки, які досить сильно суперечили між собою.

Тим часом прийшов Вільє і приніс договір. З’явився і управитель Зарканий. Ми підписали договір, справу було завершено.

Я тобі зізнаюся, що якби я не пожалів Тамару, якби знав маркіза Орано раніше, то навряд чи пішов би до нього на службу. Ця людина не справила на мене доброго враження. Хоча здається, що під панциром холоду й гордовитости ховається досить вразлива людина. Хто знає, яке бурхливе минуле було в цього маркіза! Він зі мною говорив досить гарною німецькою.

Ну, що ти на це скажеш, Мирославе? Я тобі поскаржився і похвалився, а тепер іду спати. Молися за мене, щоб я міг сяяти! Гроші в цьому листі використай на власний розсуд. Увесь лікарський гонорар я обіцяв Господеві, а поки що передаю свої заощадження.

Хай береже тебе Ісус! Маргіта просила передати, що вона вже простила і щаслива, Ісус Христос їй відкрився. Ще вона сказала: «Де б ми були і що б з нами стало, якби пан Урзин не показав нам шлях до порятунку й не привів нас до Спасителя?»

Це абсолютна правда. Якби ж вона знала, кого ти виходжуєш! Продовжуй це робити.

Я думаю, що немає потреби застосовувати ті ліки вдруге. Але вони гарні, тож можеш дати ще раз. Сподіваюся, що нам ти вже написав.

Чекаємо вісточку від тебе,

особливо твій Аврелій

Прочитавши листа, Мирослав поклав його на стіл, і, виконуючи прохання друга, звернувся з молитвою до престолу благодаті. Потім підвівся і незабаром був на порозі маленької спальні. Там він зустрівся з Агнесою.

– Ви прийшли, пане Урзине? Пані Райнер прокинулася і запитує вас.

– Залиште нас на самоті.

Дівчина кивнула головою.

– Доброго вечора, пані! Ви не спите?

Урзин нахилився над хворою. Вона розплющила очі.

– Доброго вечора, я не сплю.

– І як ви почуваєтеся?

– Я дуже слабка.

– Це від лихоманки. Але Господь Ісус Христос допоможе, і вам стане краще.

– Як мені дякувати вам? Ви так про мене піклуєтеся. Чим я це заслужила?

Баронеса простягла рятівникові свою руку. Він сів у крісло, яке пані Прибовська наказала принести сюди.

– Ісус Христос умер за нас, коли ми були грішниками, пані баронесо. Він умер і за мене – так Він мене полюбив. Він заслуговує на те, щоб я допомагав Йому доглядати за однією з Його заблукалих овечок, яку Він так любить.

Баронеса не зводила очей з його обличчя.

– Як добре ви це сказали: заблукала вівця! Так, вівця ця дійсно заблукала і мусить загинути.

– Ви гадаєте, що я дав би вам загинути, якби в моїх силах було вас врятувати?

– Ви б мене врятували, – мовила вона замріяно.

– У моїй душі тільки крапля тієї любови, що наповнює серце Христа.

– Але як Ісусу мене любити?! Подумайте тільки, скільки років я живу і майже не знала Його. Я Його ніколи не любила й не служила Йому. Я була поганою донькою католицької церкви, а вчення протестантської церкви я і не знаю. У маренні переді мною постало моє гріховне життя. Я була неслухняною донькою для батька, покинула свого сина, не любила власну доньку й обманювала другого чоловіка, такого шляхетного, що не заслуговує нічого іншого, окрім любови. Я обманювала його удаваним коханням, якого в моєму серці ніколи не було. Я не скаржуся, що тепер зовсім одна. Це заслужене покарання. Я навіть не хочу, щоб хтось прийшов. Як Бог мені може простити, коли люди мені не прощають?

Урзин витримав її погляд і сказав:

– Бог це може, бо Він – вічна любов.

– Якби ж я могла повірити! Ви ж чули, що Миколка сказав... Щоб я звернулася до Христа, що є ще інше життя, і там би ми зустрілися та з’єдналися. Але знаю також, що є пекло, на яке я заслужила.

Вона охопила голову руками, а потім благально простягнула їх до Мирослава.

– Хто мене врятує? Хто запевнить мене, що Бог мені простить, якщо я прийду до Нього?

– Якщо ви там звернетеся до Нього, то Він уже не зможе простити. Тому Він кличе вас зараз: «Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, – і Я вас заспокою!»

Ніжний голос Мирослава звучав як прохання.

– Яке гарне слово! Але як я піду до Нього? – зітхала жінка. – Так, як Закхей? Покажіть мені дорогу! Ви ж її знаєте! Приведіть мене до Нього, я не хочу загинути!

– Є тільки один шлях.

Урзин дістав свій Новий Заповіт і почав читати. Вона слухала його з великою увагою. Коли провізор читав історію про жінку, що прийшла в будинок фарисея Симона й упала до ніг Ісуса, вона перервала його.

– Як це мене стосується! Я не така жінка! Я була невинною, недосвідченою і любила його понад усе на світі! Але коли довідалася, що мій чоловік не такий, яким я його знала, то не змогла більше жити з ним під одним дахом. Навіщо ви читаєте мені цю історію? Усе моє нещастя саме від того, що я не могла жити з невірним чоловіком. Кілька місяців я страждала, гнала геть погані думки, а потім з’явилися докази. Що мені залишалося робити? Ви мені, можливо, скажете, що потрібно було почекати і простити? Сотні, тисячі разів мені так говорило моє серце, але пізно! Подумайте тільки, я йому так довіряла, а він обдурив! – схлипувала вона гірко. – Часто мене картала думка: «А якщо він усе-таки невинний?» Але хто освітить цей морок? Де я знайду людину, що сказала б мені правду та звільнила б від цих мук?

– Припустімо, пані, – стиха мовив Урзин, – що є така людина, яка могла б сказати правду. Що б це змінило тепер, коли ви дружина іншого?

– Те, що я дружина Райнера, мені не перешкодило б упасти до його ніг і просити в нього прощення, повірте мені! Як я цього прагнула! Якби ж я могла переконатися, що він невинний, що не обманював, що він мене кохав. Краще б я взяла всю провину на себе! Але це тільки мрії! Немає такої людини, що могла б дати мені доказ моєї неправоти, що це я винувата в нашому розлученні. Повірте, я відчуваю провину і хотіла б зізнатися. Уявіть, спочатку обманювали мене, і я перестала вірити в діву Марію, бо не могла вимолити в неї правди; а потім і я почала обманювати. Усе навколо – клубок неправди, що розплутається тільки в потойбічному житті, а там милости вже не буде. Якщо правда, що сьогодні читала Агнеса про те, що прощення одержує тільки той, хто іншим простив, то я б хотіла простити, якби мала впевненість у власній правді. Адже якщо я сама себе обманула, то на мені дуже великий гріх, і поки люди мені не прощають, то й Бог не простить.

Жінка стомилася й замовкла. Обличчя її від внутрішнього зворушення пашіло. Розчервонілися і щоки провізора, який похилив голову на руки. Він терпів такі муки, які людське серце недовго може витримати.

Раптом тишу перервали дивні слова, що змусили жінку розплющити очі й підвестися на постелі. «Хай буде воля Твоя, Господи, але помилуй мене!» Потім Мирослав повернувся до хворої.

– Мій Бог жадає від мене, щоб я роздер павутину неправди. Для мене це найтяжчий крок у моєму житті, повірте. А якщо не повірите тому, хто підписує істину кров’ю власного серця, то вчините великий гріх.

Урзин підвівся, замкнув двері, опустився біля ліжка на коліна й голосом зраненої душі розповів довгу історію. Коли закінчив, у кімнаті залягла тиша, придушивши крик від нестерпного болю.

Нарешті жінка піднялася в постелі й поклала свою гарячу руку йому на голову.

– Пане Урзине!

– Так, пані?

– Я дякую вам. Хай винагородить вас Господь, у любові Якого ви мене переконали, за цю страшну жертву, що ви принесли бідній жінці в цю годину. Я бачу, що це надірвало ваші сили, мені боляче, що саме я змусила вас до цього.

– Ісус Христос допоміг мені, пані. А ви мені вірите?

– Вам? До чого це питання?

– Ви переконалися, що й ви повинні простити, якщо хочете одержати прощення?

– Звичайно, пане Урзине! А ви все простили?

– Раз і назавжди, бо Христос мені простив. Господь помилував мене, тому я можу любити і благословляти. І ви теж будете прощати і благословляти, як я.

– Ох, пане Урзине, є тільки Один, Котрий має право прощати йому і мені, Якого я так часто засмучувала.

Знову в кімнаті запала тиша, що облягла серце болем, який вщухне лише з останнім його ударом там, де не буде більше сліз.

Раптом Мирослав здійняв голову:

– Помолімося разом, пані, залишимо цю розмову, вона нам обом не під силу.

– Так, помолимося.

Жінка лежала, склавши руки на грудях, на білих подушках, як квітка, якої вже торкнулися перші заморозки. Вона здригнулася, коли Урзин почав молитися за того, хто один був винуватий у всьому. Але потім і її вуста заворушилися, і що палкіше він молився, то більше її вуста розкривалися в молитві. А коли він закінчив, то вона разом з ним вимовила слово «амінь».

Довгим поглядом вони дивилися одне на одного, і їхні душі порозумілися. Жінка простягла руки, і коли молодик схилився над нею, вона однією рукою оповила його шию, а іншою прибрала пасмо волосся з його чола і поцілувала так ніжно, як це робить любляча мати. По її щоках котилися сльози. Хотіла щось сказати, але не змогла. Він тихенько підніс до своїх уст її руку й підвівся. На порозі він озирнувся, низько вклонився і вийшов.

Агнеса застала баронесу в сльозах, виснажену, але невдовзі сон зімкнув жінці очі.

Уранці хвора попросила папір та олівець. Тремтячою рукою вона написала листа на шести сторінках.

Написати адресу на конверті вона вже не мала сил. Тому надиктувала його дівчині. Лист призначався пану Миколі Орловському і був негайно надісланий за призначенням. Це так виснажило хвору, що її стан сильно погіршився.

А пана провізора все не було. Агнеса знала, що він у цей час проводить зібрання. Викликати його вона не наважувалася. А раптом пані зараз умре? Барона не було, і ніхто не знав, де він. Ох, якби ж пані була готова померти!

Зі сльозами на очах Агнеса насмілилася тихо запитати у хворої, чи вірить вона в Ісуса Христа.

– Так, вірю, – кволо відповіла жінка, – прочитайте мені про Нього. Здається, я чую спів?

– Так, це співають на зібранні. Пісня скінчилася, але вони співатимуть ще.

– Чи можна відчинити двері, щоб краще чути?

– Звичайно, можна! Я відчиню всі двері, може, ми почуємо й пана Урзина.

Дівчина охоче виконала прохання хворої, до кімнати долинули зворушливі сумні слова пісні:

Душе! Чи знайдеш ти у світі домівку рідну?

І хто тобі тут дасть прихисток і спокій?

Притулку, де зло не торкнеться тебе,

Не може світ цей обіцяти.

Ні, ні, ні! Він нам чужий!

У небесах лиш справжній спокій...

Баронеса вже не лежала, а сиділа на подушках, і її гаряча рука безсило покоїлася в руці дівчини. Навіщо Урзин вибрав саме цю сумну пісню? Як вона зворушила серце бідолашної покинутої жінки!

Тим, хто надію на Бога живого складає,

Він місто на небі святе вготував,

Що сходить у сяйві для нас як вінець –

То рідне житло і прихисток сердець?

Так, так, так! То рідне житло,

Мені зі святими там спокій навік.

Візьми і мене, мій Спасителю, до Себе,

Де вічно звучить алилуя Тобі!

Біля ніг Твоїх хоче душа опинитись

І гімном любови Твою кров прославляти.

Чекай же, чекай! Скоро час той настане,

І в місто небесне тебе Він візьме.

Надійся, душе, батьківщина вже близько.

Ще трохи зажди і будеш вже там.

Борись до кінця, будь вірна й терпи!

Ти приймеш вінець по тяжкій боротьбі.

Там радість у Батька чекає на тих,

Хто витерпів тут, на землі, до кінця.

По щоках баронеси текли сльози. «Ще ніколи пан провізор не говорив так гарно, – подумала Агнеса, – як цієї години». Вона бачила Ісуса Христа перед собою не в Єрусалимі, а на вулицях Подграда, де Він шукає загублене, стоїть перед зібранням і кличе: «Хто жадає – йди до Мене і пий!» Так ясно і просто пан провізор іще ніколи не говорив, хоча він завжди проповідував так, начебто перед ним сиділи зовсім недосвідчені люди, яким треба відразу сказати все, що вони мають знати, щоб повірити в Господа Ісуса Христа і спастися.

І сьогодні тут були люди, що завтра, можливо, уже не прийдуть: тому він сьогодні так ясно вказував на шлях до порятунку, щоб ті, хто шукає, могли Його знайти.

Але не було в нього на зібранні більш уважних слухачів, як у тій маленькій кімнаті навпроти. Агнеса забула про баронесу, а та нічого навколо не бачила, лише чула заклик Христа: «Хто жадає – йди до Мене і пий!» Наталія вже давно відчувала цю спрагу, і тепер знала, що кликав її Той, Хто може навічно втамувати цю спрагу. Здавалося, що Він кличе саме її. Душа жінки піднялася, як смертельно поранений птах підіймає крила. Але сил у зламаних крилах вистачило лише для того, щоб піднятися й упасти до ніг Спасителя. Нічого вона не принесла із собою. Усе своє життя провела в мирській суєті. Вона прийшла і поклала своє серце до ніг Того, Хто за неї вмер на хресті. Вона зробила це, як ізраїльтянин, якого вкусила змія в пустелі: почув, повірив, подивився на піднятого мідного змія – і зцілився.

Коли Агнеса, схилившись для молитви, згадала, що вона не одна, і налякано повернулася до хворої, та сиділа із заплющеними очима, повернувши голову набік. Вона була ще жива, хоча виглядала так, начебто померла від щастя.

Крик Агнеси заглушив шум слухачів, що розходилися по домівках. Але двоє таки почули: пані Прибовська й пан Урзин. Перша негайно поспішила до хворої і почала з допомогою Агнеси приводити її до тями. Їм це довго не вдавалося, але нарешті Наталія опритомніла.

Агнеса звинувачувала в усьому себе. Вона розповіла пану Урзину, що хвора захотіла сісти й послухати пісню і, напевно, утомилася від довгого сидіння. А також розповіла, який вираз обличчя був у хворої.

– Пора б уже з’явитися панові барону, – сказала пані Прибовська заплаканій пані X., яка, спираючись на костур, зайшла до хворої. – Якщо так триватиме, пан провізор теж занедужає. Він це приймає так близько до серця. І не дивно – така відповідальність! Якби про це знала пані Маргіта! Якби там не було Миколки, я б сама повідомила про те, що тут відбувається. Але юнаку не можна про це знати!

– Хто б сказав моїй чарівній троянді, – голосила пані X., – що вона, одного разу покинута, знайде притулок у моїй кімнаті!

– Так, їй не треба було йти від Коримського. Там би її на руках носили, а який догляд мала б на випадок хвороби! – мовила пані Прибовська докірливо.

Але вона одразу ж посоромилася своїх жорстоких слів. Хіба можна так говорити про смертельно хвору людину?

– Ви до мене, пане Урзине, і в неділю? Я здивований.

Лікар Раушер з неприхованим глузуванням, незадоволений тим, що хтось порушує його відпочинок, подав «благочестивому аптекарю», як він називав Урзина, руку.

– Прошу вас, лікарю, будьте ласкаві, ходімо зі мною до однієї хворої, – попросив той, не вибачаючись. – Дотепер за нею доглядали за порадами лікаря Лермонтова, однак хвороба загострилася.

– Он як? – зацікавився лікар.

Він ставився до Лермонтова прихильно, щоб одразу не піти до пацієнтки, якщо вона не могла прийти сама.

– Вона літня чи молода жінка?

– Середніх років. Дозвольте звернути вашу увагу на те, що пані, до якої ми підемо, вам знайома... Це баронеса Райнер.

Такого повідомлення лікар Раушер не очікував.

«Хто б міг уявити! Баронеса Райнер – Троянда Орлова, колишня дружина Коримського, донька пана Миколи Орловського й мати пані Маргіти Орловської – у цій дірі, під доглядом своєї колишньої няньки і провізора пана Коримського», – дивувався лікар, уже стоячи біля постелі хворої. Але хід його думок змінився, коли помітив, у якому небезпечному стані перебувала жінка.

Вона досі була красива. Але це була вже не та молода Наталія Орловська і не Наталія Коримська. Дивно – вона мала вид святої!

– Що ви думаєте, пане лікарю? – запитав провізор.

– Будь-якої миті може настати смерть. Але що нам робити, Урзине? Ми ж не можемо дозволити, щоб донька пана Орловського померла тут, як занапащена жінка.

– Я ще вчора повідомив панові Орловському, що трапилося, і просив його приїхати й забрати пані баронесу до Орлова.

– Ви правильно зробили. Швидкий потяг прибуває о першій, може, він уже тут. Підіть йому назустріч, Урзине.

«Хоч він і здається святим, а все-таки розумна людина», – подумав лікар, з нетерпінням очікуючи його повернення.

Розділ тридцять шостий

Маргіта Орловська, повернувшись після першого відвідування церкви в Боровці, замість дідуся знайшла лише записку, у якій він повідомляв, що з ранковою поштою одержав листа і що певні обставини вимагають його негайної присутности в Орлові.

– Чому він по мене не послав? – сердився Адам, щойно повернувшись із Подолина. – Адже я був іще вдома, коли прийшла пошта.

Через це Маргіта забула своє розчарування, що виникло від побаченого в церкві. З якою радістю вона вирушила туди і як тішилася, що дідусь не заперечував. Вона сподівалася насолодитися Словом Божим. Першим поганим враженням став нудний спів, від якого можна було заснути. Вона здивувалася, що вчитель Галь може грати без почуттів. Потім на кафедру піднявся пастор О., людина приємна з виду, але хвороблива. Говорили, що він тільки минулого тижня повернувся з Верисхофена, де лікувався від ревматизму. Маргіта співчувала йому. Помітно, що йому при літургії не вистачає повітря і важко вести богослужіння. Маргіта погано розуміла, що він говорив, це була не словацька й не чеська. Адже вона часто чула, як барон Райнер говорив чеською мовою.

У реформаторській церкві Маргіта з цікавістю роздивлялася прихожан. Вони дрімали на лавках. Коли пастор підвищував голос, люди прокидалися, а потім знову засинали.

Молода жінка відчула порожнечу у своїй душі, особливо під час довгих молитов. Радісною вона прийшла, з радістю вона вийшла з церкви. «Коли пастор оклигає, буде краще, – подумала вона, – неможливо, щоб євангельське богослужіння було настільки...»

Коли Маргіта проходила повз будинок пастора, знадвору донісся різкий жіночий голос, що грубо сварив якогось працівника. І це в домі служителя, і в неділю. Вона спершу мала намір увійти і відрекомендуватися, але передумала. Сумною та спустошеною вона повернулася додому.

Тут на неї чекали звичні обов’язки. Батько з братом і другом не захотіли прийти до обіду. І хоча жінка веліла слугам усе підготувати, та вони нічого не зробили, тож їй самій довелося взятися за діло і скласти все в кошики.

– Скажи, що я приїду одразу по обіді, – наказала вона слузі.

Вони вдвох з Адамом обідали вперше. Він теж був засмучений: учора в Подолин прибула скриня з єгипетськими старожитностями, вона була пошкоджена, бракувало кількох коштовних речей.

Маргіта щиро співчувала чоловікові, намагалася його підтримати.

– Що скаже доктор Ґеринґер? Він від горя забуде про сон. Саме зникле було для нього було надзвичайно важливим! – журився молодий Орловський.

– А ти точно знаєш, що все було упаковано? Може, ви щось забули? – припустила Маргіта.

– Забули? Не думаю. Доктор власноруч усе упаковував. Але твоя правда, можливо, те, чого бракує, лежить у скрині, яку він узяв із собою. Якби ж воно так і було!

– Господь дасть, так і буде, – проговорила Маргіта, заспокоюючи чоловіка.

– Я не заспокоюся, поки не буду впевнений, що все гаразд. Я сьогодні повернуся в Подолин і перевірю опис речей у тій скрині. Нехай Миколка на мене не ображається.

– Думаю, він зрозуміє! Ти завтра вранці повернешся? Верхи поїдеш?

– Ні, я повернуся сьогодні. Але вечеряти мене не чекай, якщо спізнюся. Маркіза я сьогодні вранці зовсім не бачив. Він був зайнятий, тому я одразу пішов у кімнату, відведену мені й доктору Ґеринґеру, щоб оглянути речі.

– А Тамару ти теж не бачив?

– Коли йшов, то бачив. Вона передавала тобі вітання, чекає на тебе завтра. Однак сьогодні я застав її за потаємним ділом: вона читала книгу, яку нібито ти їй дала.

Маргіта почервоніла.

«Авжеж, читання шкідливе для її очей. Але Ісус Христос зробить так, що вона не постраждає від цього», – подумала вона.

– Але ти мені ще не розповіла, як було в церкві, – змінив Адам тему розмови.

Йому не хотілося говорити про Тамару Орано. Він усе ще бачив докір у її красивих блакитних очах і чув, як вона сказала: «Маргіта така гарна й добра, велика радість – дихати з нею одним повітрям, а ви відмовилися від неї!» Він знав тепер, що Тамара мала рацію, тому й не хотів про це думати.

– Як ти провела час? – повторив він запитання.

– Я в церкву ходжу не для того, щоб провести час, – сказала вона сумовито.

– Вибач, не так висловився. Я хотів запитати, чи знайшла ти те, що шукала? Я лише раз, і то випадково, був у реформаторській церкві в Т., але сухе нудне богослужіння мене нітрохи не задовольнило. Там співали, наче гуму тягли; здавалося, не буде тому кінця. Священники щось читали, а потім була проповідь. Я ледь витримав. Звісно, дзенькіт дзвіночків і вся ця мішура в нашому богослужінні мене не зачіпають, але хоч добре співають і можна на щось подивитися, розважитися.

– Так, можна у вашій церкві розважитися, і тільки, – скипіла Маргіта.

Слова Адама скривдили її. Хоча, згадавши сьогоднішнє богослужіння, вона мала б з ним погодитися.

– Хто всьому цьому вірить і хоче бути благочестивим, той у нас скоріше знайде необхідне. Скажи мені тільки, чим євангелічний християнин доведе, що він благочестивий і добрий християнин? Католик дає пожертвування, поклоняється святим, робить добрі справи, дотримується посту, замовляє молебні за бідних і померлих. А ти чим доведеш, що ти добра євангелічна християнка?

Щоки молодої жінки почервоніли.

– Тим, що я намагаюся жити так, як велів Христос: я люблю і прощаю.

Адам подивився на неї пильним поглядом. От що її так прикрашало – вона хотіла любити і прощати.

– І ти гадаєш, що завжди можна любити і прощати?

– Християнину, що живе по заповідях Христа, – так, бо Він говорить: «Слова, що їх Я говорив вам, то дух і життя».

– Ну, якщо твоє переконання ґрунтується тільки на цих словах, то ти можеш дотримуватися їх будучи католичкою.

– Можливо, але ваша церква насильством довела, що в ній немає любови Христа.

– Доведи! – сказав він, почервонівши.

– Запросто! Хіба не Рим спалив на вогні кращих своїх синів, таких як Юстин, Вісгардт й тисячі інших мучеників?

– Не мучеників він спалював, а єретиків. Я можу погодитися, що в той варварський час, на жаль, такі насильства мали місце, але це походило від темряви, неосвічености. Однак я не погоджуся з тим, що в нашій церкві немає любови. Я хотів би знати: чим протестантська церква довела, що в ній живе той Дух, що, як ти кажеш, підкріплював мучеників у їхній вірі? Я знаю багато євангелічних егоїстів, шахраїв, безбожників. Але ніколи мені не щастило бачити у вашій церкві любов і згоду, лише сварки й розбрат. У нашому уряді є і євангелічні християни, але скажи мені, що доброго вони зробили? Я вважаю, що справа не у вченні, не в церкві, не в переконаннях, а в самій людині, у її прагненнях.

– Ні, Адаме, якщо людина хоче жити щасливо і для блага інших, то це щастя має бути в ній самій. Але воно не робиться зусиллями самої людини. Світло і щастя – у Христі. Ісус має жити в людині. Це Він жив у мучениках. Він і в нас, у мені хоче жити. І як квітка розкривається під променями сонця, так і я розкрила своє серце для Світла, і тепер Він освітлює його. Я не можу залишитися католичкою, бо там доступ до Христа мені закритий. У вас так багато святих: матір Божа, отці церкви, папа, єпископи і так далі – один над іншим, а про Ісуса Христа й мови нема. І все-таки без Христа немає спасіння. Я можу та хочу служити тільки Йому. Тому, Хто полюбив мене так, що віддав Своє життя за мене. Тому, Хто оберігав мене, коли батько й мати покинули, хоча я Його й не знала; Який тепер розкрився мені в усій Своїй красі і святості. Я згодна, що євангелічні християни не живуть так, як належить жити, і що це вже не та церква, що була раніше. Але євангелічна церква не забороняє читати Слово Боже й не поширює омани та марновірства. І в кого Слово Боже, той може побачити світло і стати щасливим навіки.

– Ти вже справжній богослов, Маргіто, – глузливо схилився перед нею чоловік. – Може, краще облишити цю розмову, бо в мене обмаль часу. Але ми про це ще поговоримо. Ти маєш достатньо сміливости критикувати мою релігію, тож я розкажу про твою і наведу факти, що свідчитимуть, що ти не все знаєш. А тепер – що передати Тамарі?

Обличчя Маргіти пашіло. Вона відчула щось на кшталт сорому. І потім, коли Адам пішов, вона дорогою до Боровця замислилася: чи правильно зробила, сказавши напрямки правду про Рим?

Оповита цими думками, вона підійшла до будиночка брата й зупинилася. Вікно було відчинене, з нього лунали голоси, один з яких належав Степанові Градському. Може, він прийшов провідати бабусю? Як добре!

Вона притулилася до вікна й заглянула всередину. Яка дивовижна картина постала перед її очима! На дивані лежав батько й дивився у вікно, поруч стояв Аврелій, схрестивши руки на грудях, а біля столу, схилившись над розгорнутою Біблією, стояли Миколка і Степан Градський.

«Отже, Степан справді тут. Той, кому Христос відкрився, і який уміє любити і прощати! От він – справжній євангелічний християнин, що живе за Євангелієм!» – зраділа вона й поспішила в будиночок, де її радісно привітали.

– А дідусь не прийде? – запитав батько.

Вона відповіла, що той поїхав до Орлова, вибачилася також за Адама. Вітаючи Степана, вона не помітила, як Миколка раптом сполотнів і рукою схопився за серце. О Маргіто, якби ж тільки знала, яку звістку ти принесла своєму братові! Добре, що вона не підозрювала про те, що трапилося.

Близько години тому Миколка Коримський стояв у лісі в глибокій задумі. Він згадував матір, тужив за нею. Як йому хотілося довідатися хоч щось про її стан! Аврелій, повернувшись із Подолина, листа не приніс. Микола тепер вельми тужив за людиною, з якою можна було б поговорити про матір, кого можна попросити молитися за нього та за неї.

Раптом він почув чиїсь кроки. Обернувшись, він побачив перед собою гарного з виду сільського парубка. Мир, світло і внутрішня радість відбивалися на його обличчі.

Побачивши Миколку, він привітався. Юнак відповів на вітання і звернув увагу на його питальний погляд.

– Вибачте, будь ласка, чи не ви пан Миколка Коримський? – запитав він мелодійним приємним голосом.

– Так, – відповів Миколка, і серце йому підказало: «Це Степан Градський». – Ви принесли мені листа від Урзина? – запитав юнак, протягаючи руку.

– Так, пане.

Степан дістав листа і передав його Миколці. Потім зняв свій плащ і розстелив його на траві.

– Сідайте, будь ласка, лист великий, і ви втомитеся стояти, – сказав він щиро.

Поки Микола читав листа, селянин стояв, притулившись до дерева, і чекав. Лист справді був таким великим і змістовним, що читанню, здавалося, не буде кінця. Нарешті рука з листом опустилася, і Миколка задумливо понурив голову.

Якийсь час Степан співчутливо дивився на Миколку. Потім він схилився до нього.

– Пане Коримський, Мирослав написав, щоб ми разом з вами помолились. Помолімося. Молитва завжди допомагає. Якщо біль і не зникне, то з’явиться сила винести його, і турботи, складені до ніг Христа, більше не будуть настільки важкими.

Миколка зітхнув і подивився в очі того, хто говорив. Йому здалося, що з ним розмовляє брат, якому можна довіритися. Бажання його виповнилося, з’явилася людина, з якою можна молитися. Степан правду мовив: молитва завжди допомагає.

Микола Коримський відчув прилив сили. З щирої молитви Степана він зрозумів, що той певною мірою посвячений у їхні сімейні обставини. Йому захотілося цілком відкритися перед ним, тому прочитав дещо з листа.

– Степане, моя мати для мене вже давно вмерла, – сказав Миколка, – мені не можна з нею зустрічатися. Повір, краще б вона лежала на цвинтарі, аніж проживала в будинку інженера Райнера. Але це так жахливо, що тепер вона покинута батьком і дітьми! Чи не вважаєте ви, що це кара Божа?

– Ні, пане! Ви не могли б їй нічим допомогти. Пані Райнер зараз потрібен лише Ісус Христос. І повірте, що іноді саме близькі заважають побачити Спасителя. Хто знає, може, милостивий наш Отець допустив для неї таке сумне становище, щоб вона нічого не бачила, окрім одного Христа. Побачити Його – для неї досить. Він зцілить і втішить її так, як ніхто з нас.

Спокійні, переконливі слова подіяли на Миколу, як бальзам.

– Я розумію, що ні я, ні Маргіта не можемо втішити нашу матір, бо нагадуємо їй минуле, а це боляче. Мене дуже гнітить те, що вона з дитинства звикла до розкошів, а тепер перебуває в маленькій кімнатці й за нею доглядає дуже добра, але зовсім незнайома дівчина. Їй, напевно, багато чого не вистачає для одужання, і вона могла б мати це в нас.

– Ісус Христос на хресті нічого не мав, але Бог так хотів, щоб страждання Його Сина послужили нашому спасінню, – мовив Степан. – Крім того, брат Урзин зробив для неї все можливе.

– Це я знаю, Степане, і мене втішає, що вона перебуває під його доглядом. Але постійно він не може там бути, у нього чимало обов’язків в аптеці. Я навіть не можу собі уявити, звідки він бере час для неї. Хоча мені це дуже не подобається, але все-таки хотілося, щоб пан Райнер з’явився якомога скоріше.

– Інженер Райнер? Хіба він пан барон? – запитав Степан здивовано.

– Бароном він став нещодавно. Коли ми були на курорті, я читав у газеті про надання йому титулу.

– І його немає вдома?

– Ні. Мирослав пише, що послана звістка не застала його вдома. Може, він вирушив провідати мою матір. Вона була на курорті і приїхала сюди, щоб дізнатися про мій стан. Тепер він на курорті даремно буде її шукати. Що він може подумати!

Останні слова Степан уже не чув, бо в нього раптом виникло припущення, хоч нічим і не обґрунтоване, що той привітний пан, який учора ввечері й сьогодні вранці брав участь у богослужінні на їхніх зібраннях, і був тим самим паном Райнером, якого всі так наполегливо шукають. Адже він інженер і цілий день ходив з Петром по лісі.

«Удома я зможу в цьому переконатися, – подумав Степан, – і якщо це він, то негайно направлю до його бідолашної хворої дружини».

Щоб відвернути Миколку від його сумних думок, Степан сказав, що хоче провідати бабусю. Миколка одразу ж встав і сказав:

– Тоді ходімо зараз же.

І вони пішли. Дорогою Степан розповідав про любов Божу і про те, як добре, що Отець Небесний дав Своїм дітям неділю для відпочинку. Непомітно й Миколка долучився до розмови, і, так спілкуючись, вони прийшли до Боровця.

Степан побачив бабусю у дворі й пішов до неї, пообіцявши, що потім зайде до панів. Там його застала Маргіта і зраділа йому.

– Чи можеш ти, Степане, провести з нами маленьке зібрання? Адже ми тут як домашня церква. Я покличу бабусю, ми сядемо навколо столу, і в нас буде так само, як у вас там.

Маргіта не стала запитувати згоди батька. Вона не помітила, як здивовано той дивився на молодого селянина, у якого Маргіта просила пояснення Слова Божого. Вона вважала, що всі мають міркувати над Божою істиною, і ніхто їй не заперечував.

Поки вона кликала бабусю Степана, Аврелій розставив стільці навколо столу, Миколка повідсував фіранки на вікнах, щоб було світліше. Пан Коримський прибрав свої газети зі столу, Степан сів і почав підбирати текст із Біблії.

Коли всі розсілися, Градський помолився і почав читати: «Багато осель у домі Мого Отця; а коли б то не так, то сказав би Я вам, що йду приготувати місце для вас? А коли відійду й приготую вам місце, Я знову прийду й заберу вас до Себе, щоб де Я – були й ви. А куди Я йду – дорогу ви знаєте. Говорить до Нього Хома: “Ми не знаємо, Господи, куди йдеш; як же можемо знати дорогу?” Промовляє до нього Ісус: “Я – дорога, і правда, і життя. До Отця не приходить ніхто, якщо не через Мене”» (Іван, 14:2–6).

– Добродії мої, я вас не знаю, – почав Степан, подивившись на своїх слухачів. – Я також не знаю ваших шляхів і яких шляхів ви хочете триматися. Але тут нам показано шлях, яким необхідно йти, щоб дістатися дому, щоб усе земне життя не було марним, щоб не втратити життя вічного. Поміркуймо, що це значить: Ісус Христос говорить, що в домі Його Батька багато прекрасних осель, про що ми також читаємо в Об’явленні. Ісус Сам пішов приготувати нам місце, бо Він любить нас. Місце, де нема ні сліз, ні хвороб, ні суму за нашими рідними, що пішли від нас, де не буде страхів і жахів; там немає гріха – там, де сонце не заходить і місяць не ховається, де після закінчення земних печалей настане мир і радість. Туди Ісус пішов приготувати нам місце. І коли воно буде готове, Він прийде й візьме нас до Себе. Він так нас любить, що Сам прийде по нас, хоча в Нього достатньо ангелів, яких Він міг би послати.

Але коли Ісус прийде, чи знайде Він нас на тім шляху, де неможливо заблукати? Хто не буде готовий, коли Ісус Христос прийде, той загине. Це так жахливо! Я знаю, що значить загинути, бо і я колись був далеко від Бога і жив у гріхах. Бог так мене полюбив, що віддав Сина Свого за мене, а я Йому не дякував і не прославляв Його. Я жив, начебто Його й не було. Він спостерігав за мною, а я на Його очах грішив. Ісус Христос знав, що я без Нього загину, тому що покарання за гріх – смерть. Я не знаю, добродії, що ви думаєте про гріх, але так говорить Бог.

Коли я був на військовій службі, там застрелився офіцер. Він був шляхетною людиною, добре ставився до солдатів. Усі дивувалися такому вчинкові, адже його всі поважали. Боргів чоловік не мав. Він часто приходив до мого командира, і одного разу я почув, як той сказав йому: «Якщо тебе щось гнітить, то залишається тільки один спосіб – куля в серце. Вона вилікує все». Офіцера гнітив гріх, якого ми не знали, але Бог знав.

Хоч ми Бога й не знаємо, та все одно відчуваємо, що Він знає наші гріхи. І це нас найбільше гнітить, навіть якщо ніхто наших гріхів не знає.

Коли Ісус Христос дав Своїм учням таку дивовижну обітницю, вони теж відчули свою провину, що вони не варті такого добра. Тому Хома й запитує: «Господи, як ми можемо знати той шлях?» Ісус Христос навчив його, що Він і є той шлях і не тільки шлях, а істина й життя.

Багато я думав, що Ісус Христос хотів сказати цими словами, і просив Його відкрити мені їхній зміст. Я уявив собі, що між цією землею і тією, де живе Ісус Христос, пролягла велика прірва, і тільки в одному місці є перехід. На цьому місці замість мосту лежить хрест, залитий кров’ю Сина Божого. Хто пройде по цьому хресту, того Його кров очистить, і він на іншому березі потрапить до воріт Божої істини. На прохання того, хто прийшов, вони відчиняються, і істина звільняє від гріхів. Вони, як важка ноша, упадуть у ту прірву, і тоді розпочнеться нове життя.

Я пізнав, який добрий Ісус Христос! Коли я пішов за Ним і ступив на хресний путь, усі мої гріхи впали з моєї душі. День у день я більше пізнаю істину та знаходжу вічне життя. Я хотів би пояснити це місце з Біблії, але можу свідчити тільки те, що сам бачив і випробував. Я точно знаю, що Бог противиться зарозумілим, але милостивий до лагідних. Я знаю, що Він гнівається на безбожників, тому що Він гнівався на мене. Я це відчував. Я знаю, що Бог прощає всі гріхи тим, хто ім’ям Ісуса про це просить, бо Він простив і мені, недостойному. Я знаю, що Ісус Христос дуже любить Своїх, що Він пішов приготувати для них місце, і що Він і для мене його приготував. Я знаю, що Ісус знову прийде за тими, які тут, на землі, дали очистити себе від гріхів і пізнали істину, що Він і мене візьме в ту дивовижну вітчизну. Я знаю, що врятований Ним має цілковито, душею й тілом, належати і служити Йому. І те, що я знаю, я маю говорити іншим, тому що Ісус Христос сказав: «Ви будете моїми свідками!» І ви, мої добродії, маєте свої знання передавати далі: є тільки один шлях у вічне життя – Ісус Христос. І хто не знає цього шляху, той рано чи пізно загине! Амінь!

«Чудеса, – подумав Аврелій, очі якого неабияк сяяли. – Ось що значить свідчити про Господа! Дякую тобі, Степане! Цей урок я запам’ятаю: те, що знаю сам, потрібно передавати іншим».

«З Адамом не варто про церкву говорити, – подумала Маргіта, – потрібно не сперечатися, а свідчити всім своїм життям. Так, дорогий Ісусе, Тобі я хочу служити вдень і вночі, і мовчати я не буду, особливо перед Тамарою. До завтра чекати не буду, відвідаю її ще сьогодні».

«Якщо я одужаю, – подумав Миколка, – я все своє життя як жертву подяки присвячу Тобі, Господи, щоб Твоїх свідків стало більше. Якщо ж не одужаю, то візьми до Себе мене і мою матір з ласки Своєї».

А що думав пан Коримський, який, на подив Маргіти, залишився сидіти на дивані, коли всі інші хилили коліна для молитви? Він подумав, що тільки цього йому не вистачало, щоб якийсь сільський парубчина прийшов і розкрив перед ним джерело його душевних мук. Але Бог спостерігав за ним. Коримський відчував, що Бог усе бачить і знає.

Степанові вже було час іти. Маргіта й Аврелій вирішили провести його. Миколка хотів поговорити з батьком. Хоча юнак ніколи не заважав батькові в його ділах, але, попри те що той саме накинувся на газети й заглибився у читання, ніби державний діяч, від рішень якого залежать великі політичні зміни, він сів поруч на диван і звернувся до нього:

– Батьку, дозволь тобі дещо сказати.

– Що, Миколко? – Коримський обійняв і пригорнув його до себе.

– Ми зараз самі, я хотів би розповісти про зміни, що сталися зі мною під час хвороби, особливо за останні дні, про тверді наміри, що з’явилися в мене.

– Так, я слухаю.

– Усе, що розповідав Степан, пережив і я, може, трохи в інший спосіб. Я був духовно мертвий, але Ісус Христос відкрився мені. Я пішов до хреста. Тягар гріхів, з яким так важко помирати, знято з мене. Тепер і я можу сказати разом з Йовом: «Я знаю, Мій Викупитель живий».

– Миколко! – скрикнув Коримський з болем у душі.

– Не переривай мене, батьку. Усе, що Бог робить, добре, навіть якщо ми Його не розуміємо, як одного разу мені сказав Мирослав. І це правда. Якби не хвороба, я б ніколи не пізнав самого себе, і Мирослав не прийшов би в наш будинок. Яка користь була мені від того, що я провів би все своє життя у зручностях, багатстві та щасті, а потім усе втратив. Батьку, прошу тебе, хоч би скільки мені залишилося жити, дай мені можливість піти, зробивши добру справу.

І Миколка розповів своєму зблідлому батькові пропозицію Мирослава щодо євангелістів. Також повідомив про думки Аврелія, що католицьке духівництво навряд чи довго дасть Урзину спокійно трудитися, тому що зібрання він проводить в орендованому для цього будинку. Добре було б подбати про те, щоб унеможливити таку заборону.

– Знаю, – продовжував Миколка, незважаючи на те що мовчання батька його гнітило, – що ти не любиш товариства, я ніколи не стану збирати його, але наш будинок для нас занадто великий. Як добре було б звільнити великий салон і обладнати його для зібрань! Ми б сказали, що проводимо домашні богослужіння, тому ніхто не міг би втрутитися, і Мирослав безперешкодно продовжував працювати. Батьку, дозволь мені здійснити це бажання, що, як промінь світла, осяває вечір мого молодого життя! Батьку, ти мені не відмовиш, правда ж? Ти дозволиш? Чи це для тебе надто велика жертва?

– Жертва? Проси все, що я маю, усе до твоїх послуг, – скипів Коримський. – Але щодо євангеліста – хоч двох пошли на навчання, тільки не вимагай від мене, щоб ім’я наше стало предметом глузувань серед людей! Що про нас із тобою скажуть люди?

– Люди, батьку? Люди розіп’яли Ісуса Христа, то чому треба на них зважати в цій справі? Про тебе люди сказали б, що ти до мене виявив слабкість, а що вони про мене скажуть – байдуже. Прошу тебе, батьку, дозволь!

– Ні, Миколко, цього я дозволити не можу! Ти вимагаєш того, що суперечить моїм принципам. Я не дозволю ганьбити своє ім’я. Досить того, що одного разу це трапилося. Не будемо більше про це говорити.

Коримський встав і залишив сина одного з його зруйнованими мріями. Він не хоче присвятити свій будинок прославленню Бога, перед Яким тремтить, але не хоче схилитися.

Розділ тридцять сьомий

У прекрасному Подолинському парку в м’якому кріслі спочивала юна власниця. Навколо неї квітли нарциси й гіацинти. Над її головою шуміла молодим листям столітня липа. Неподалік дзюрчав струмочок, береги якого прикрашали незабудки. Навколо доньки Сходу лежала райська краса західного травневого дня. Однак Тамара не звертала на неї уваги.

Її блакитні очі за темними окулярами дивилися в безхмарне небо таким питливим поглядом, начебто вона звідти чекала відповіді на всі свої запитання і думки. «Виходить, там живе Бог», – міркувала вона, маючи на думці не лише нескінченні світи, сонце, місяць. Ні, над ними вона уявляла інше небо, де жив справжній Бог, Який усе бачить і всім керує. Там тепер був і Його Єдинородний Син Ісус Христос. Як дивно! Як вона дотепер нічого про це не знала?

Яку чудесну книгу подарувала Маргіта! Вона ще дуже мало прочитала – тільки початок першої та початок другої частини про створення світу і про народження Ісуса Христа. Яка це дивна, чудернацька подія! Скоріше б одержати англійську Біблію, щоб компаньйонки могли читати їй уголос.

Це, напевно, було так гарно, коли з неба з численним воїнством небесним з’явився ангел, вигукуючи: «Я ось благовіщу вам радість велику, що станеться людям усім. Бо сьогодні в Давидовім місті народився для вас Спаситель, Який є Христос Господь». «Якщо Він народився для всіх людей, якщо це радість для всіх, то це стосується і мене, – міркувала Тамара. – Це світова подія, але дотепер я не знала нічого про Нього. Чому мені про це не говорили? Чи воно стосувалося тільки того часу? Неможливо! Миколка Коримський сказав, що Ісус живий, що Він і йому дарував життя, змінивши скорботу на радість, про яку звіщав ангел. Але якщо та подія стосується Миколки, тоді чому вона мене не стосується? І якщо Бог Своїм всесильним словом протягом шести днів створив небо і землю, узагалі всю природу й небесні тіла, навіть саму людину, чого мене тоді вчили, що все це саме по собі виникло і розвивалося протягом мільйонів років, що людина з’явилася в результаті еволюції? Хіба не набагато легше зрозуміти й повірити в існування всесильного, вічного, люблячого Творця, Який усе створив, зокрема й людину? Що Він створив її за образом Своїм і дав їй владу над всім іншим творінням? Я вірю в це й рада, що мені не потрібно вже думати, що людство колись стояло на дуже низькій сходинці розвитку».

Дівчина розглядала небо, де живе Бог. «Але якщо Творець там, як Він тоді все бачить і чує? Як Він усе знає? Чи піклується Він про Своє творіння? Адже Він не мертвий, як ідоли язичників! Якщо Він дарував Миколці радість, Маргіті – світло, якщо Він почув молитви Лермонтова за Миколку, отже, Він піклується... А про мене Він теж піклується?» Вона б віддала багато за те, щоб їй хто-небудь відповів на ці запитання!

Тихо й велично синів небозвід над садом, звіддаля доносився солов’їний спів, як хвалебна пісня, як молитовний псалом. Розносився всюди аромат квітів, вода хлюпала, дерева шуміли – уся природа, здавалося, просила свого Творця: «Відкрийся цій душі, щоб вона довідалася, що Ти піклувався про неї день і ніч, що це Ти в її житті все так улаштував, щоб вона нарешті пізнала Тебе й велику любов Твою».

Раптом думки її перервав радісний вигук:

– Тамаро, ви тут?

Озирнувшись, вона підхопилась.

– Маргіто, Маргіто! – зраділа вона, побігши назустріч вершниці.

Подруги обійнялися.

– Вибачте, Тамаро, за несподіване вторгнення, але мені необхідно вас побачити. Серце моє не могло чекати до завтра!

– Маргіто, мені нема за що вас вибачати! Навпаки, я дуже щаслива. Ви самі бачите, яка я самотня і як мені нудно.

– Ви одна, Тамаро? – запитала Маргіта заклопотано. – Де ж ваші компаньйонки? Де батько?

– Батько зайнятий, – насупилася дівчина. – Має багато справ. Зараз у нього пан Орловський. Вони розбирають старожитності. Ася розучує п’єсу, що ви їй учора дали, а Орфа пише за мене листи в Єгипет. Оскільки мені нічого не можна робити, я вийшла прогулятися. Однак, чого ми стоїмо? Ви досі тримаєте свого коня...

Тамара дістала срібний свисток і на її поклик одразу ж з’явився чорношкірий слуга й забрав коня. Дівчата сіли в крісла.

– Вас, власне, потрібно запросити до будинку, – вибачилася Тамара й підвелася після того, як вони трохи поговорили. – Вибачте, що я не зробила цього одразу.

Але Маргіта посадила її знову у крісло.

– Краще залишимося тут, у цьому райському куточку! У вас нагорі, звичайно, теж дуже добре, але те все створене людиною, а тут навколо нас життя, створене нашим дивовижним Отцем Небесним.

– Ваша правда, – щоки Тамари спалахнули. – Знаєте, про що я думала до вашого приходу? Чи піклується Бог про мене?

– Про вас? – здивовано перепитала Маргіта.

– Вам здається дивним, що я так по-дитячому запитую, – зніяковівши, сказала дівчина. – Але подумайте, хіба не правильно було б думати, що Бог про мене не піклується, бо я Його зовсім не знаю і ніколи не думала про Нього?

– Для людини це було б природно, – відповіла Маргіта серйозно, але щиро. – Та Господь говорить, що навіть якщо батько й мати залишають дитя, то Він не залишить. Тамаро, подивіться на Подолин! Я знаю, що ви маєте багато інших маєтків, але подивіться тільки на Подолин! Який чудовий замок, цей парк – наче рай. Там ваш батько. У вас усе є, тоді як інші живуть у бідності. І ви запитуєте, чи піклується Господь про вас?

– Ви вважаєте, що все це, зокрема й Подолин, від Бога? – запитала Тамара, здивовано хитаючи головою. – Це ж батько мені купив за успадковані мною від матері гроші.

– Авжеж. Але хто дав вашим предкам багатство? Раніше я теж так думала і вважала, що Гірку мені подарував дідусь. Сьогодні ж я знаю, що Гірка – дарунок від мого Отця Небесного.

– То виходить, що ми нічого свого не маємо? – здивувалася Тамара.

– Я нічого в цей світ не принесла, – весело усміхнулася Маргіта, – значить, у мене й нема нічого. І якби було в тисячу разів більше багатств, я б усі поклала до ніг Господа, тому що Він мене викупив. Я належу не собі, а Йому. Коли їхала до вас, то саме думала про те, яке це блаженство – бути слугою Христа, підкорити Йому всю свою волю. Він мене викупив, тож я належу Йому по праву. Яка честь! Ви тільки подумайте, Тамаро: ми настільки цінні для Ісуса Христа, що Він викупив нас найдорожчим – Своєю кров’ю. Як після цього можу сказати, що маю власність, що належить мені одній і яку я не віддала б Йому? Ні, ніколи!

– Ах, Маргіто! – Тамара обійняла її. – Навчіть мене теж так вірити, як ви вірите! І ви кажете, що Він і мене викупив Своєю кров’ю? Як? Коли?

– Коли? Ви хіба не знаєте? Там, на хресті! Коли смерть зробила свою жахливу справу, коли Ісус Христос схилив Свою голову і, умираючи, сказав: «Звершилось!» Кров’ю з Його ран Він нас викупив.

З очей Маргіти котилися сльози.

– Тамаро, моя люба Тамаро, Він вас так полюбив!

– Але навіщо Він за мене вмер? Миколка каже, що Він умер за наші гріхи. Але мене тоді ще не було, і я тоді ще не грішила.

Уся непевність незнання відбилася в очах наляканої дівчини.

– Тоді й мене не було на світі, і я ще не грішила, Тамаро, – мовила Маргіта серйозно. – Але не було й тих людей, що грішили за часів Адама. Мільйони вже вмерли, і мільйони живуть і грішать у наш час, і за всіх цих людей умер Ісус Христос. Бог послав Свого Сина врятувати світ. Бог мав тільки одного Сина, і цей Син міг умерти лише раз. Він умер за всіх, і за тих, котрі вже вмерли, як і за тих, котрі ще жили, – виходить, за вас і за мене. Якби Він не вмер, нас більше ніхто не міг би врятувати. Написано в Біблії, що Христос більше не вмре, смерть над Ним не владна. Ви цьому вірите, Тамаро?

Дівчина задумливо похитала головою.

– Я наче моряк, що побачив удалині світло, але не розрізняє ще суші й не знає, де йому кинути якір. Як ви знайшли в Біблії світло, якого раніше не знали, так і я вірю, що знайду його, і думаю, що тоді теж зрозумію, про що ви зараз говорите.

«Ох, – подумки зітхала Маргіта, – вона мене не розуміє, бо геть нічого не знає про Ісуса Христа! Мені було легше: мати моя перейшла в протестантську церкву, а в школі я вивчала Слово Боже. Потрібно мати терпіння».

Маргіта попросила показати парк. Там маркіза, збираючи для неї букет квітів, розповідала Маргіті власні міркування про створення світу. Маргіта почала фантазувати і, порівнюючи Подолинський парк із райським садом Едему, заговорила про те, якими щасливими були в ньому Адам і Єва, їх відвідував Сам Господь і Творець, і якими нещасними вони стали, коли згрішили. Вони змушені були залишити райський сад, а на додачу і Бог їх залишив.

Маргіта сама не знала, звідки в неї бралися слова. Немов хтось запалив світло в її серці, і вона мала запалити його в серці своєї милої сусідки. Вона розповідала про Ісуса Христа, про Того, Хто вразив змія в голову.

– Знаєте, Тамаро, між людиною і святим Богом постав гріх, і тому людина не могла повернутися до Бога. Але прийшов Ісус Христос і переміг гріх, обмив нас кров’ю Своєю від гріхів, і хто в Нього вірить, знову може пригорнутися до Нього, до серця нашого люблячого Батька. І Господь Ісус Христос говорить: «Багато осель у домі Мого Отця; а коли б то не так, то сказав би Я вам, що йду приготувати місце для вас? А коли відійду й приготую вам місце, Я знову прийду й заберу вас до Себе, щоб де Я – були й ви». Так Маргіта роз’ясняла Тамарі все, що сама довідалася з Біблії. Тепер, коли Дух Святий допоміг їй усе це пригадати, вона цим скористалася. Що більше говорила, то світліше робилося в її душі, і не тільки в душі. Спочатку Тамара лише слухала, а потім почала ставити запитання.

Так за бесідою вони обійшли весь парк і тепер наближалися до будинку. Назустріч їм уже йшов маркіз Орано, і Тамара радісно обійняла свого батька. Чоловік пильно дивився на миловидне радісне личко Маргіти, поки Тамара не відрекомендувала їх одне одному, і Маргіта, трохи зніяковіло, почала вибачатися за свої відвідини.

– Навіщо ви вибачаєтеся, пані?

Маркіз поспішив запевнити її, що вона завжди в них бажана гостя, хоча її присутність була несподіванкою, тому що Адам Орловський його не попередив.

– Адам і не знає, що я тут, – червоніючи, сказала Маргіта. – Ми, власне, хотіли зустрітися з Тамарою тільки завтра, але я так скучила за своєю сусідкою, що забула про все й поспішила сюди.

За ці слова маркіз поцілував Маргіті руку. Вони його так потішили, що він цього не міг приховати. Орано повів їх до будинку, тому що сам вийшов лише для того, щоб подивитися, що робить Тамара.

Незабаром прийшли й обидві компаньйонки. Обрадувані несподіваними відвідинами, вони разом вирушили до пана Адама, щоб оглянути припорошені історичним пилом скарби. Адам ледь не зламав один із цінних предметів, коли перед ним зненацька з’явилася його чарівна Маргіта.

По-різному оцінили відвідування Маргіти управитель Зарканий, його дружина й доньки. Проте всі вони помітили ось що: хоч її перше відвідування було невчасним, воно все-таки виявилося ніби світлом, промені якого оживили весь Подолин, навіть самого маркіза.

Коли вони ввечері поверталися додому, до хреста їх проводжали не тільки три панни, а й сам маркіз. Там відбулася ще одна несподівана зустріч. На сходах біля хреста, розмовляючи, сиділи Миколка Коримський і Аврелій Лермонтов, а пан Коримський стояв неподалік.

Маргіта була щаслива, що тут, серед цієї дивовижної природи, так невимушено могла познайомити свого батька і брата з батьком Тамари.

– Якби ми знали, що ти перебуваєш у такому почесному супроводі, то не турбувалися б про тебе, – зауважив пан Коримський.

– Невже ви подумали, що ми відпустимо Маргіту одну? – запитала Тамара.

– Милостива пані нас дуже врадувала своїми відвідинами, ми не могли не скористатися можливістю провести її, коли поруч немає її законного захисника.

– А про мене дядько й не подумав, – пожартував Адам.

– Ми могли б тут іще трохи погуляти, – запропонувала Тамара й подала руку Миколці Коримському.

Вона відвела його трохи вбік, чого інші за розмовами не помітили. Там вони зупинилися, і її блакитні сумні очі з неприхованим співчуттям вдивлялися в його прозоро-бліде обличчя. Вона відразу зауважила, що він виглядав іще блідішим і відчула у своєму серці незнаний досі біль.

– Як ви почуваєтеся, пане Коримський?

Юнак зашарівся від щастя.

– Слава Богу, не гірше, – і підніс її маленьку руку до своїх уст.

– Але ви такі сумні...

– Ви гадаєте?

– Я це бачу, і мені боляче від цього. Ми, Маргіта і я, та й інші такі щасливі, а ви – ні. Чи не може Ісус Христос, у Якого ви вірите, утішити вас?

– Це Він може, маркізо Тамаро. Він мене вже утішав і в майбутньому не залишить мене. Я тільки маю вірити, що те, що Він робить, – добре, навіть якщо ми Його і не розуміємо.

По його голосу дівчина ще більше переконалася, що в нього якась скорбота, і вона йому щиро співчувала.

– А ви мені не скажете, що вас гнітить? Я Маргіті не розповім, – попросила вона, хоча звикла наказувати.

Знову юнак підніс її руку до своїх уст.

– Я дякую вам за вашу ласку, але цього не можу зробити. Є речі, які краще залишати при собі. Це той хрест, про який говорить Ісус Христос: «Хто не візьме свого хреста, і не піде за Мною слідом, той Мене недостойний».

Підійшли інші, розмова урвалася. Але в серці дівчини ще звучали слова і сумний голос юнака. А він у найпотаємнішому куточку свого серця приховав дорогоцінний спогад про щирі почуття дівчини.

З радісним настроєм маленька компанія розпрощалася. У Гірці їх чекав посланець з телеграмою, що була адресована Коримському: «Якщо можете, приїжджайте всі в Орлів. Якщо всім неможливо, нехай хоч Маргіта приїде нічним потягом. Микола Орловський».

– В Орлів? Що це означає? – вигукнув Адам.

– Чи з дідусем щось сталося? – затурбувалася Маргіта.

Коримський знову пильно прочитав телеграму. Ніхто не звертав уваги на юнака, що пригорнув руки до серця. З пониклою головою, засмучений, він вийшов із салону. У спальні Маргіти він упав на коліна, і, заховавши обличчя в подушки, тихо заридав.

«Вона вже там, моя матінка. І якщо нас усіх кличуть, то вона близько до смерти. Я весь день це відчував. Нас усіх: батька, мене, Маргіту просять приїхати. Що на землі не могло жити в мирі та злагоді, смерть з’єднає. Але чи вічним буде цей союз? Я маю переконатися, чи з Господом вона відійде в засвіти. Якби мене тут не залишили! О Господи мій! Якщо мій батько не дозволяє мені жити для Тебе, то дай мені вмерти разом з матір’ю!»

– Миколко, що ти тут робиш? – почув він раптом над собою голос сестри.

Ніжна рука оповила його шию.

– Ти плачеш? Чого? Що з тобою сталося? Розкажи мені!

Юнак підхопився й обійняв сестру. Сльози блищали на його очах.

– Маргіто, нас кличуть до мами, вона смертельно хвора.

– До кого? – перепитала Маргіта, полотніючи.

– До мами.

– Миколко, як вона може бути в Орлові?

– Маргіто, хіба в неї там немає батька? Хіба там немає для неї місця? Дідусь добрий! Він узяв її до себе з тієї кімнатки. Маргіто, ти знаєш будиночок в Орловському провулку, де проводяться зібрання? У тім будинку наша мати. Сьогодні вже третій день, як вона там лежить тяжко хвора. Її доглядає пані X., Агнеса й Мирослав.

– І ти це знав, Миколко? Хто це тобі сказав? Чому я нічого не знаю? Такого не може бути! Пан Райнер її так любить! Він цього ніколи б не допустив! Ти, напевно, помиляєшся.

– Я не помиляюся. Перед приїздом сюди, рано-вранці я її сам там бачив. Мирослав привів мене до неї, бо через мене вона залишила курорт, де лікувалася. Вона хотіла переконатися щодо моєї хвороби. Оскільки в неї не було нікого, до кого вона могла б звернутися, їй довелося самій їхати в Орлів. Але там вона нікого не застала, а залишатися не могла. Мирослав знайшов її на лаві біля того будиночка й подбав про неї. Якби не він, я не знаю, що з нею могло б статися! Урзин привів мене до неї, і ми примирилися. Можеш собі уявити, як мені було, коли довелося залишити її там у такому стані? Ні, ти цього не уявляєш! Мирослав обіцяв покликати дідуся, якщо не знайде барона Райнера, бо невідомо, де той перебуває. Але це тільки в тому випадку, якщо матері буде дуже зле. Тепер Урзин його покликав, а дідусь кличе нас усіх.

– Ох, Миколко! – Маргіта пригорнулася до свого брата. – Але навіщо кличуть туди нашого батька?

– «Бо як людям ви простите прогріхи їхні, то простить і вам ваш Небесний Отець». Як будь-хто, так і наш батько не безгрішний, і це остання можливість для нього простити, щоб і він міг бути прощений.

Здивовано Маргіта дивилася в серйозне, майже суворе обличчя брата. Значить, усе, що він говорив, правда. Але хто повідомить це дорогому батькові? І якщо він довідається, чи піде до неї?

Однак нічого не довелося пояснювати. Коли вони за кілька секунд ввійшли до салону, то почули голос батька:

– Маргіті треба їхати, якщо справа так складається. Але я не розумію, навіщо Миколці такий сильний стрес. Дотепер пані Райнер без нього обходилася, тож і тепер обійдеться. Ви, Аврелію, як лікар, напевно, не порадите посилати його?

– Звісно, – сказав Адам, – ми поїдемо вдвох, і цього досить. Я там розпоряджуся про все.

– Зачекай, Адаме! – вигукнув раптом Миколка. – Я думаю, ми всі повинні поїхати!

– Миколко, – мовив Коримський, відступаючи, – ти про це знаєш?

– Я знаю, батьку, що Ісус Христос говорить: «Зі своїм супротивником швидко мирися, доки з ним на дорозі ще ти, щоб тебе супротивник судді не віддав». Моя мати невдовзі постане перед Суддею, і вона не повинна звинувачувати нас перед Ним у тому, що ми з нею не примирилися. Ми всі поїдемо. Прошу тебе, Адаме, якнайшвидше все влаштуй. Час не терпить.

Адам здивовано подивився на свого двоюрідного брата, потім глянув на зблідле, застигле обличчя дядька. Їхні очі зустрілися, і Коримський кивнув йому.

Перш ніж слуги щось зрозуміли, Гірка спорожніла. Що сталося, чого пани такими сумними так швидко виїхали до Орлова? Що на них там чекало?

Розділ тридцять восьмий

Напевно, ще жодній людині не здавався таким довгим шлях від М. до Подграда, як пану Миколі. І можливо, ще жоден медик не чекав з таким нетерпінням приходу родичів його пацієнта, як лікар Раушер тієї неділі в будиночку пані X.

Нарешті почулися кроки. Двері відчинилися, і провізор чемно й поштиво пропустив шляхетного старого пана, якому довелося нахилитися, щоб увійти в кімнату.

– Ваша милосте, який нежданий і сумний випадок! – почав лікар, зустрічаючи його.

Але пан Микола його не почув. Він кинувся до постелі хворої. Коли нарешті побачив свою хвору доньку, що була подібною до зламаної квітки, він склав руки, опустив сиву голову на груди, і великі сльози покотилися по його щоках.

– Прошу, ваша милосте, сідайте, – пролунав поруч з ним тихий м’який голос, що на станції передав жахливу звістку так обережно, що вона ледь-ледь заподіяла біль.

Старий послухався. Схиливши голову, він плакав. Чоловік не думав, що хтось може спостерігати за ним, хоч і не знав, що його вже залишили наодинці з єдиною улюбленою донькою, яку він колись безжалісно вигнав зі свого дому, замкнувши за нею двері.

Пан Орловський подивився в її обличчя. Так, це вона. Ті ж тонкі горді риси, біле високе чоло, шляхетний обрис губ. Неможливо уявити, що вже сорок років – і яких років! – пролетіло над цієї дорогою йому душею. Вона спала так тихо, як спала звичайно, коли він вечорами заходив до неї подивитися. Але то було давно, а зараз...

Він підвів голову, оглянувся довкола в низенькій бідній кімнатці, серце в його грудях затріпотіло. Потім подивився на людей, що тихенько ввійшли. Лікар зніяковіло смикав свою бороду, у двері саме входила молода скромна дівчина з мискою для умивання та рушником. Біля краю ліжка стояв провізор Коримського.

І серед цих людей лежала без ознак життя його горда, звикла до розкошів донька. Тут, серед цих людей, що вчинили милосердно з нею та ним, у цій убогій хатині він повинен був її знайти! Однак він прийшов, щоб забрати її із собою.

– Пане лікарю, – сказав він тихо, – чи можна перевезти мою доньку?

– Узагалі-то можна, тільки не знаю, яким чином.

– Як це? – налякано запитав старий.

– Не хотілося б вам говорити, що пані дуже слабка... Посадити її в екіпаж неможливо. Може, укласти її на подушки на великий селянський віз? Якби до Т. було ближче, можна було б узяти ноші, але вони прибудуть тільки завтра, коли транспортування навряд чи буде можливе.

– На селянському возі? – старий енергійно потряс головою. – Як можна її на цьому перевезти?

– Дозвольте, пане лікарю, – утрутився Урзин, – лікар Лермонтов замовив для Миколки ноші, але вони не знадобилися. Я велів їх принести. Вони досить зручні. Може, ми просто понесемо пані?

Лікар задоволено подивився на молодого провізора. Позбувшись цього клопоту, пан Микола знову нахилився до своєї доньки і, гладячи її прозорі руки, зі сльозами на очах тихо мовив:

– Йому вони не знадобилися. Тепер тебе, моя трояндо, понесуть на них.

– От і ноші, – сказав лікар, – але хто понесе баронесу? Посилати за слугами з Орлова вже пізно.

– І про носіїв Господь подбав, – відповів провізор. – У приміщенні зібралися мої друзі. Я попрошу їх, і вони це зроблять охоче, а ще мовчатимуть про це.

Лікар сердечно потиснув руку Урзину.

Пообідня година біблійного розбору того дня була дуже короткою. Не проспівали жодної пісні, розібрали тільки один вірш і помолилися. Усі присутні знали, що поруч лежить хвора жінка, яку після зібрання потрібно віднести. Куди – це знали тільки чоловіки, яким пан Урзин запропонував послужити бідній жінці з любови до Господа, на що вони охоче погодилися. Тим часом пан Микола довідався, у кого, власне, його донька знайшла прихисток – у своєї колишньої няньки. І він був задоволений, що онука цієї жінки доглядала за нею. Також дізнався, як провізор невтомно день і ніч піклувався про хвору.

Не тільки лікар, а й пан Микола бажали б, щоб хвора отямилася лише в Орлові. Тільки не тут, не на ношах! Як би вона опечалилась, побачивши таку убогість навколо! Досить того, що їй так довго довелося тут бути!

Це бажання виповнилося. Хвора не отямилась, коли її клали на ноші. Не знала, як її понесли і як в Орлові уклали в постіль, де вона колись у напівзабутті не раз мріяла про своє майбутнє поруч із коханим, і пізніше стільки ночей проплакала від страшного болю над своїм розбитим щастям.

Не було нікого, хто тій щасливій нареченій розповів би про вічне щастя в обіймах Небесного Нареченого! І не було нікого, хто зневіреній молодій жінці вказав би шлях до доброго Друга всіх нещасних, у Якого можна знайти вічну істину. На зорі життя вона, як метелик, випурхнула у світ, а потім її човник без штурмана і штурвала потрапив під владу бурхливого житейського моря.

Під батьківським дахом спочивала тепер нещасна жертва марноти цього світу. Вона була дружиною двох чоловіків. Але хто з приналежних Христу міг кинути в неї камінь так, щоб цей камінь не потрапив у все християнське суспільство, яке такі стосунки схвалює і благословляє? Хто може стверджувати, що шлюб Манфреда Коримського й Наталії Орловської, з’єднаний нерозривними узами через сина і доньку, зруйнований тим, що Наталія пішла, заявивши, що більше не повернеться, – якщо навіть світська й церковна влади за гроші розірвали цей шлюб? І хто може стверджувати, що зв’язок Наталії Коримської з бароном Райнером, навіть якщо узаконений усіма церемоніями лютеранської церкви, дійсно виправданий перед Богом при житті Манфреда Коримського? А якщо ні? Якби Райнер перед очима всього світу ввів Наталію Коримську до свого дому і жив би з нею незаконним шлюбом, це суспільство засудило б його рано чи пізно. А коли церква благословила їхній гріх, то вони перед світом вважалися праведними. Але не перед Господом...

Так, якби хтось кинув камінь у Наталію Орловську, то поцілив би в усе так зване християнське суспільство.

Минала година за годиною, а очі жінки все ще були зімкнені. Подих її був настільки слабким, що вона здавалася неживою. Нарешті, тієї миті, коли пан Микола схилився до неї, очі її відкрилися. Якийсь час вони дивилися прямо, а потім погляд став блукати по добре знайомій кімнаті, поки не зупинився на обличчі старого.

– Виходить, я все-таки вдома, – прошепотіла вона слабким голосом. – Це не сон. Ви мене взяли додому, любий тату, і дасте своїй бідній Наталії вмерти під рідним дахом, правда ж? Вона так довго блукала на чужині! Дякую вам!

– Наталія, трояндо моя, що ти кажеш? Не вмирати, а жити будеш у свого батька! – заперечив їй старий зі сльозами на очах.

Йому було боляче чути такі слова від неї, і все-таки в них було щось гарне, незвичайне, що говорило про щось далеке й високе.

– Жити? Для мене немає більше життя на цій землі! Дайте мені руку, тату... Отак. – Вона припала до неї губами. – А тепер простіть усе своїй пропащій доньці.

– Дитя моє, прошу, не треба! Не ти в мене, а я маю просити прощення. Якби не моя жорстокість, усього цього не сталося б з тобою.

– Не звинувачуйте себе, батьку, я була не менш жорстокою. Ми обоє опинилися на хибному шляху й загинули! Ох, батьку! Усе пропало: життя, час, сили – усе на землі пропало! Безневинність і чистота, сімейне щастя – усе! Я стояла перед Господом з порожніми руками, і Він мене прийняв. Він указав мені на хрест, на якому був Він, мій Спаситель. Він змив усю мою провину Своєю кров’ю. Не дивіться на мене так, тату, не думайте, що це марення. Жар уже минув. Повірте, немає іншого посередника – ні на небі, ні на землі – між нами і Богом, крім Того, розп’ятого на хресті Ісуса Христа. Тепер у мене є Спаситель, Який ніколи не зрадить і Якому я буду вірною. Отець Небесний дав мені Свого Сина, і я Його прийняла наприкінці свого життя. Цей скарб я могла мати все своє життя, з Ним я була б щасливою. Батьку, прийміть Ісуса Христа! Без Нього немає порятунку! Я не можу вам краще про це сказати. Сорок років я прожила, двом церквам належала, але ніхто мені істини не сказав. І навіть тепер я не знаю нічого, окрім того, що «Так-бо Бог полюбив світ, що дав Сина Свого Однородженого, щоб кожен, хто вірує в Нього, не згинув, але мав життя вічне». Я не можу вам цього пояснити, батьку, але знаю, що мені вчинили милість і що з мене знято тягар моєї провини. Бог мені простив, Ісус Христос мене прийняв... Я знаю, що врятована. Я нічого не знаю про нову Батьківщину, але переконана, що ввійду в неї так само певно, як я зараз тут, удома. Батьку, подумайте про слова своєї пропащої, але врятованої, умираючої доньки! «Син Людський прийшов знайти і спасти загибле»...

Серце пана Миколи стислося. З вуст доньки він немов чув голос Божий.

– Скажи, що я маю зробити, щоб і мені знайти Христа?

Але очі жінки знову зімкнулися. Вона ніби збиралася на силі. Тільки по якомусь часі вона їх знову розплющила.

– Я дуже слабка і мало знаю. Запитай тих, хто вже давно з Христом. А тепер, батьку, покличте моїх дітей, і його також.

– Кого, люба моя?

– Коримського.

– Може, Райнера? – насмілився заперечити старий тремтячим голосом.

– Ні, він і так прийде. Він прийде проститися зі мною! Батьку, він завжди був добрий до мене. На руках носив мене по життю, а я цього не заслуговувала. Однак це був гріх.

Її губи болісно здригнулися.

– У чому гріх, дитя моє?

– У тому, що я вийшла за нього заміж. Для мене було б краще ніколи не народитися. Але ні, я більше не впадатиму у відчай. Ісус Христос обмив мене від цього великого гріха.

У кімнаті стало тихо.

– Батьку, – прошепотіла вона трохи згодом, – ви виконаєте моє прохання?

– Так, дитя моє, я їх покличу, – відповів старий. – Невже ти хочеш, щоб і він прийшов?

– Так, я цього хочу. Ми маємо поговорити. Ми повинні примиритися одне з одним.

Пан Микола написав телеграму й надіслав, але у своїй згорьованій душі сумнівався, що хтось, окрім Маргіти, прийде.

Виснажена розмовами, хвора знову заснула. Лікар, який прийшов з деканом Юрецьким, побачив її сплячою.

– Мені здається, що їй трохи краще, – сказав лікар. – Ви не хочете сповістити пані Маргіту?

– Я вже надіслав телеграму.

– Уже? Шкода! Я подумав, що було б непогано покликати й лікаря Лермонтова.

– Його я теж покликав.

– Ну, тоді все гаразд.

– Що я чую! – заговорив декан Юрецький. – Ваша бідна заблукала донька повернулася в дім батька! Якби ж вона повернулася так само в лоно своєї святої церкви! Я вірю, що свята матір Божа просила б за неї, аж поки вашій доньці не повернули б серце. Пані Наталія дозволить поговорити з нею про спасіння її душі?

Декан Юрецький здивувався, що його слова викликали на обличчі пана Миколи гірку посмішку.

– Моя донька дуже слабка, ваше священство, навряд чи з нею можна поговорити.

– Шкода, дуже шкода! Подумайте, ваша милосте, якщо стане гірше, що тоді? Якщо вона не повернеться в лоно церкви, якщо не буде можливости причастити її, то вашій милості доведеться ховати свою доньку в нашому католицькому містечку з допомогою лютеранського пастора та в неосвяченій землі. Інакше ми для неї, заблукалої, що свідомо пішла з нашої церкви й не розкаялася, нічого не зможемо зробити. Я шкодую, – зважаючи на блідість пана Миколи, продовжував декан, – що мені доводиться говорити такі слова і торкатися ран вашого серця! Але тільки любов і турбота про спасіння душі цієї жінки, про вашу розраду примушують мене до цього. Варто ще дещо врахувати: якщо вона до нас повернеться, усе може змінитися. Святим причастям і молитвами ми врятуємо її від пекла, куди вона через свій другий шлюб має потрапити. І якщо мати до нас повернеться, це буде гарним прикладом для доньки, і таким чином виправить власну провину перед своєю дитиною!

Що діялося від цих слів у душі старого! Він ще досі ніби чув слова доньки: «Я знаю, що я врятована».

«Вона твердо вірить, що піде до свого Отця Небесного, а не в пекло. А раптом вона помиляється? – переймався пан Микола. – Яке це розчарування – потрапити в пекло, з якого вже ніхто її не вимолить! Адже католики молитися за неї не будуть, бо вона покинула їхню церкву, а лютерани не вірять, що з пекла можна когось урятувати. “Бог мені простив”, – сказала вона. Та чи правда? Мабуть так, бо на порозі смерти не помиляються. Але все-таки йти у вічність без святого причастя і соборування... Хіба він, суворий католик, може запрошувати до свого дому лютеранського пастора?! Було б добре, якби вона повернулася в лоно католицької церкви! Хоча б заради Маргіти!»

Декан Юрецький помітив боротьбу в душі пана Миколи й не помилився у своїх очікуваннях.

– Моя донька тільки-но задрімала, піду подивлюся. Коли вона прокинеться, я вас покличу. Але спершу її потрібно до цього підготувати.

– Звичайно, звичайно, ваша милосте!

У покоях пан Микола знайшов тільки Агнесу. Вона подавала хворій ліки. Пан лікар в іншій кімнаті приліг на диван – у нього боліла голова. Він вирішив залишитися в Орлові до ранку – такі малі були його надії... Отже, панові Орловському ніхто не заважатиме поговорити з донькою. Але коли він стояв біля її постелі, усі сили полишили його.

– Що, батьку? – раптом запитала хвора і тим самим дала йому можливість почати розмову.

І хоча йому це було вельми трудно, пан Микола таки сказав, що декан Юрецький прийшов і хоче з нею поговорити.

– Декан Юрецький? – перепитала вона, ніби вже забула друга свого батька.

Старий нагадав про нього, і коли він знову несміливо запитав, чи можна декану зайти, вона кивнула головою і заплющила очі.

Декан не чекав, що його так швидко покличуть. Навіть не знайшов слів, тому що змарніле лице Наталії Орловської збентежило його. А коли почав говорити, то його вуста виплеснули цілий потік умовлянь і пояснень. Декан намагався переконати хвору, що лише в католицькій церкві можна знайти порятунок, бо саме ця церква і після смерти з допомогою святих може врятувати душу з пекла. Вона також може діяти через святого Петра, через заступництво святого Йосипа перед царицею небесною – дівою Марією. Він дав їй зрозуміти, що матір Божа за неї, пропащу доньку, у її останню хвилину може просити Свого Сина, навіть якщо та багато років відверталася від церкви. А церква, яка є видимою матір’ю душі на землі, готова прийняти свою розкаяну доньку і через святе причастя й соборування може примирити її з Богом.

Хвора не давала відповіді, а тільки дивним поглядом дивилася то на батька, то на священника, що ніяк не вмовкав:

– Який жахливий може бути кінець для душі та для рідних! Не поховають по-християнськи в освяченій землі...

По цих словах на обличчі хворої з’явилася усмішка. Але коли декан згадав про хибне виховання доньки та необхідність її швидкого повернення в лоно церкви, до якої вона, власне, належала, і як бажано було б, щоб мати стала для неї гарним прикладом, хвора здригнулася. Тінь страждання лягла на її обличчя.

Благально простягнула руки до батька, начебто хотіла сказати: «Не мучте мене більше!» Потім зімкнула очі. Однак наполегливе прохання декана про її відповідь змусило її знову подивитись ясним поглядом в обличчя священника, і вона сказала:

– Якби я одужала, то за своїм переконанням ніколи б не повернулася до католицької церкви, а тим більше зараз. Я не маю потреби в посередництві святих. Єдиний мій Посередник – Ісус Христос, інших не знаю. Прощення гріхів, що мені не могла дати жодна церква, я одержала сьогодні. Господь заради Свого Сина з милости прийняв мене, нещасну. З пекла повернення немає. Я пекла не страшуся, бо маю захисника – Ісуса Христа, Який збереже мене від нього. Що я занедбала у вихованні Маргіти, те виправити вже не в змозі. Але це я віддам Богу. Якщо Він мене знайшов, то знайде і її. Коли мене не стане, батьку, віддайте тіло моє Райнеру, я йому належала. Він подбає, щоб для нещасної Наталії Орловської знайшлося місце в землі. Якщо ви в житті не піклувалися про мене, – звернулася вона до декана, – якщо замість того, щоб указати надійний шлях до порятунку, завели мене в оману, то дайте мені тепер спокій. Дякуйте Господеві, що Він іще в останню мою годину пожалів мене. Інакше за мою погибель і ви були б відповідальні перед судом Христа...

Далі вона говорити не могла, бо знову знепритомніла.

– Я не знаю, ваша милосте, – обурився лікар, – як ви з деканом так безсовісно можете отруювати останні хвилини життя бідолашної баронеси! Краще б вона залишилася в няньки X., там принаймні був спокій.

Але пан Микола ледь розчув слова лікаря. Визнання доньки приголомшило його.

– Вона в повній омані, – мовив декан, – мені тут більше нічого робити.

Старий зрозумів, що декан правду каже: нічого вже з нею не зробиш. Його донька стала лютеранкою, і не тільки для того, щоб вийти заміж за Райнера, як він вважав дотепер, – ні, вона всім серцем відкидала святу римську церкву та її способи спасіння. Вона стала переконаною протестанткою. Вона була в омані, це він знав. Однак як людина у свою смертну годину може бути такою щасливою, сміливою в тій омані? Як могла вона, палка натура, з такою дитячою довірою наблизитися до Господа й пов’язати з Ним усі свої надії? Як могла вона, грішниця, відмовитися від усіх засобів порятунку й насмілитися звернутися до Самого Христа? Бідолашне дитя!

Як лікар і припускав, хвора на тривалий час утратила свідомість. На запитання Агнеси, чи отямиться пані, він певної відповіді дати не міг.

Дівчина майже бажала, щоб свідчення хворої були її останніми словами. Агнеса більше не сумнівалася в готовності пані Наталії постати перед Христом. Вона знала і з усього серця вірила в те, що написано: «Коли ти устами своїми визнаватимеш Ісуса за Господа, і будеш вірувати у своїм серці, що Бог воскресив Його з мертвих, то спасешся».

Хвора дала дивовижне свідчення про Ісуса. Усі свої надії вона поклала на Того, Хто сказав: «Хто Мене визнає перед людьми, того перед Небесним Отцем Моїм визнаю й Я». Вона була готова ввійти в оселю, яку Сам Син Божий приготував для неї Своїми стражданнями, Своєю смертю, кров’ю Свого серця...

Вона була готова, аж раптом якийсь пан, на подив усіх присутніх, схилився над хворою, відмовляючись її відпустити.

– Наталіє, моя Наталіє! – скрикнув він з душевним болем у голосі. – Нарешті я тебе знайшов! Але як і де? Люба моя дружино, подивися ж на мене, розплющ очі! Хоч я цього й не гідний – я мав тебе раніше знайти – це так. Вона мене не чує і не бачить!

Чоловік цілував її чоло, руки, вуста. Присутні знали, хто цей чоловік, що несподівано з’явився тут. Його розпач і біль змусили їх відступити, залишити наодинці з хворою.

Нарешті лікар зважився підійти до барона Райнера, що у відчаї схилився біля постелі.

– Прошу вас, пане бароне, не побивайтеся так. Цим ви їй не допоможете. Устаньте, прошу вас!

Чоловік здригнувся і, підвівши голову, подивився лікареві в обличчя.

– Ви лікар?

– Так.

Барон подав йому руку.

– Скажіть мені правду, але тільки правду: що ви думаєте про стан моєї дружини?

Нелегко було дивитися в його сумні очі й казати правду.

– На жаль, пані баронеса небезпечно хвора.

– Чому ви не говорите мені всієї правди, що надії на видужання немає? – запитав він з удаваним спокоєм.

– Лікар до кінця має сподіватися.

Барон його не чув. Він бачив тільки свою нещасну дружину.

– Вітаю вас, бароне Райнере, – почувся трохи невпевнений голос пана Миколи.

«Він мене любив і був завжди добрий до мене...» – звучав у вухах старого голос доньки.

Барон, здригнувшись, обернувся. Рекомендувати їх один одному не було потреби: Райнер знав, що вперше постав перед батьком коханої дружини, який не захотів жити під одним дахом з розведеною донькою.

– Вибачте мені, ваша милосте, що неочікувані обставини змусили мене переступити поріг вашого дому. Але я прийшов тільки для того, щоб забрати свою дружину.

– Що ви кажете, бароне? – налякано заперечив старий. – Невже ви хочете забрати мою Наталію, і саме тепер, коли вона настільки слабка?

– Невже ваша милість припускає, що я дам їй умерти тут, де раніше їй не було місця? Ні! Я знаю, що ризикую всім, але краще нехай вона помре в дорозі в мене на руках, аніж в Орлові!

– Будьте милосердні, бароне! Навіщо ви нагадуєте мені про це? – застогнав старий. – Залиште її мені, прошу вас!

– Пане бароне, транспортувати її дійсно неможливо, – утрутився лікар. – Почекайте хоча б наступного ранку.

– Я її і завтра вранці не віддам, – захищався старий. – Не забувайте, вона хоч і ваша дружина, але вона моя донька.

– Коли я одружувався з Наталією, вона нікого не мала. Я ніколи не чув, щоб її батько цікавився нею. Я пам’ятаю тільки, як він вимагав, щоб онука була з ним. У листі до своєї онуки він писав, що в нього є донька, що живе з якимось Райнером, у домі якого, однак, не місце для Маргіти. Ось цей Райнер і не може ані години залишатися в Орлові, але без своєї дружини він не піде. Чи жива, чи мертва – вона належить йому.

– Простіть мені, бароне Райнере, я вас тоді даремно скривдив, – почав пан Микола, червоніючи. – Простіть мені заради Наталії, залишіться з нею в Орлові, принесіть їй цю жертву.

Пан Микола забув, кого він іще покликав в Орлів, кого він тепер затримував. Раптом лікар сказав:

– Пані баронеса приходить до тями!

В одну мить усе забулося. Барон уже схилився до дружини і зігрівав її руки своїми губами. Вона повільно розплющила очі, і погляд її, подібний до сонця, що вже хилилося за горизонт, спинився на обличчі чоловіка.

– Наталіє, люба!

– Нарешті ти прийшов, – вимовила вона, ледве усміхаючись.

– Прийшов... але в якому стані я тебе знаходжу! Навіщо ти це зробила?

– Вибач! Я думала, що маю достатньо сил і не хотіла завдати тобі болю, – говорила вона так тихо, що лише він один міг зрозуміти. Лікар з Агнесою вийшли. Пан Микола сидів у кріслі, сумно вдивляючись у порожнечу. – Я хотіла зробити це таємно, але не вистачило сил повернутися на курорт. Не сердься на мене – він мій первісток. Я любила його. Прости мені!

– Мені нічого тобі прощати, люба. Це я маю в тебе просити прощення! – заперечив він.

– Дай мені сказати всю правду. Я обманювала тебе і себе, примушуючи себе кохати. Але серцю не накажеш. Я любила тебе як брата, друга і благодійника в одній особі. Але те, що я вважала мертвим, ідучи від Коримського, умре тільки разом зі мною. Кохати моє серце могло тільки раз... Прости мені! Я намагалася забути його і зробити тебе щасливим, але тільки страждала від того, що мені це не вдавалося. У твоїй присутності я забувалася, але ти часто залишав мене наодинці з моїм минулим. Я така слабка. Я повинна в тебе просити прощення, але не маю більше сил. Якщо ти мені можеш простити, то пригорни мою голову до своїх грудей.

Наталія зімкнула очі. Він зробив так, як вона просила. Те, що вона зараз сказала, барон давно відчував, однак підтвердження з її вуст його тяжко ранило. Він знав, що вона дуже старалася зробити його щасливим. Дорікнути він їй ні в чому не міг. Ні, навіть прощати їй нічого. Серце кохати не примусиш...

Він пригорнув її до себе й поцілував у бліде холодне чоло. Вона з вдячністю подивилася на нього.

– Ти простив мені? Дякую! Повір, що мені тепер, коли я усвідомила свою гріховність, стало дуже боляче за тебе – шляхетного, доброго, правдивого, бездоганного, – на якого через зв’язок з розведеною жінкою упала тінь, а я тебе ще й обманювала! Тепер мені довелося переконатися, що Коримський мені ніколи не зраджував. Я не мала права залишати його із сином, це мій гріх. А тим, що при його житті я віддала тобі свою руку, я порушила шлюбну вірність і зробила той гріх, у якому звинувачувала його. Мені так шкода, що ти, такий шляхетний, через мене вступив у гріховний зв’язок.

Барон сховав своє обличчя в її пишне волосся, що, як золоте покривало, розсипалося на подушці. Забув, що вони не одні. Через якийсь час він, підвівши голову й побачивши, що в кімнаті більше нікого немає, важко зітхнув.

– Не засмучуйся, Наталіє, і не думай, що ти втягла мене в гріх. Коли я тебе взяв, совість моя вже не була чистою. – Він поклав її голову на подушку і закрив своє обличчя руками. – Не ти мене, а я тебе до цього дня обманював. Ти роками тужила за своїм законним сином. І я теж тужив за сином, але незаконним.

– У тебе позашлюбний син? О Боже, – застогнала баронеса, – візьми мене скоріше до себе!

– Не вмирай, Наталіє, не простивши мені! Я більше ніколи не ображатиму тебе своєю близькістю, тільки прости!

Вона беззвучно заворушила губами і, піднявши руку, поклала йому на голову, по її щоках котилися великі сльози. Давно вже не було страшніше засудженої та великодушно помилуваної людини, аніж вона!

Пан Микола, полегшивши свій біль гіркими сльозами в сусідній кімнаті, увійшов до доньки і знайшов її знову в агонії, а барона поруч на колінах.

Це була жахлива ніч!

Розділ тридцять дев’ятий

Було вже за північ, коли двері спальні відчинилися й на порозі, засапавшись від спішної ходи, зупинилася, спрямувавши погляд на ліжко, нова господарка цієї кімнати – Маргіта Орловська. Приглушено скрикнувши: «Мамо, мамо моя!», вона підбігла до неї і впала біля ліжка на коліна. Так, це була її мати, але ж як вона змінилася!

Ще внизу, у дворі, вона чула, як дідусь сказав:

– Вона вмирає і хоче з усіма вами побачитися. Але не знаю, чи отямиться вона знову. Уже дві години непритомна.

«От ми й зустрілися», – сумно подумала Маргіта. І раптом згадала прощання на пероні в Ц., як вона потім тужила за нею, особливо ввечері у день народження матері, і як ледь втрималася тоді, щоб не поїхати до неї. Якби Маргіта їй тоді написала, то мати могла б звернутися до неї і все дізнатися про Миколку, і тоді, може, й не занедужала. Але тепер пізно...

Маргіта перестала цілувати руки матері, зі страхом подивившись у її спокійне обличчя, що почорніло від болю.

Так, уже нічого не повернеш. Але чи зможе Маргіта свідчити їй про Ісуса Христа, якого мати не знала? Якщо вона більше не отямиться, то вона загинула. «Ісусе, не допусти цього!» – плакала донька, пригорнувшись до грудей матері, немов намагалася своїм тілом захистити її від вічної погибелі. Щоправда, Микола казав матері, щоб вона шукала Ісуса Христа, що є ще інше життя і вони там можуть зустрітися. Але хіба вона Його шукала? Чи прийшла вона до Нього? Хто б відповів на це питання?! Такі думки мучили Маргіту дорогою, як вона боролася! Вона б не перемогла, якби не Миколка. Нарешті зрозуміла, що і для її матері є пом’якшувальні обставини. Хоча вона і зруйнувала щастя батька, але тоді не знала Христа. Маргіта страждала від усвідомлення, що час благодаті для матері минув. Сльози котилися по її щоках.

– Не плачте, пані, – пролунав раптом поруч знайомий голос. Крізь сльози вона побачила обличчя Агнеси. – Не плачте, – повторила дівчина співчутливо. – Так, пані баронесі недовго залишилося жити, але вона піде додому, до Ісуса.

– Якби ж я була впевнена, Агнесо, що з нею там зустрінуся!

– Повірте, пані, вона увірувала в Господа і знайшла мир у Ньому. Якби ж ви тільки чули, як вона свідчила про милість Господа перед деканом Юрецьким!

– Перед ким?

Маргіта встала і, тримаючи руку матері у своїй руці, пересіла в крісло.

– Що декану тут було треба? Адже моя мати вже не католичка!

– Він хотів повернути її в лоно католицької церкви. Якщо нам ніхто не заважатиме, я вам усе докладно розповім.

– Так, благаю!

– І мені теж, – почувся за спиною Маргіти голос Миколки. Юнак схилився до постелі матері й поклав свою голову поруч з її головою, поцілувавши волосся й вологе чоло.

Агнеса помітила його погляд, що наче говорив: «Я так страждаю. Якщо маєш розраду для мене, то дай мені». Вона почала говорити й передала ті слова баронеси, що глибоко запали в серце сина й доньки, і які, напевно, ніколи не забудуть пан Микола і декан Юрецький.

– Так, ти правду сказала, матінко! Ти пізнала Того, Хто й мені відкрився, – зі сльозами говорила Маргіта. – Ти не могла привести мене до Нього, бо сама Його не знала. Миколко! – Маргіта обійняла брата. – Усе життя вона блукала без Христа, яке порожнє і сумне було це життя!

– Не плач, Маргіто!

– Так, не плачте, Маргіто. Пані баронеса чує вас. Вона не спить, вона при пам’яті. Тільки надто слабка, щоб розплющити очі. Але, якщо дозволите, я їй допоможу. – Лермонтов, увійшовши до кімнати, торкнувся чола пані Наталії.

– Так, будь ласка, Аврелію!

– Ось вода, пане лікарю! – Агнеса подала йому чашу для вмивання.

Аврелій умив хворій обличчя. Вона глибоко зітхнула й розплющила очі. Її світлий погляд зупинився на доньці.

– Маргіто, нарешті ти тут!

– Мамо, моя ріднесенька!

Хвора хотіла простягнути руки до доньки, але вони безсило впали. Тоді донька підняла і пригорнула їх до своїх грудей.

– Матінко моя, я одразу прийшла, коли ти нас покликала!

– І я теж, мамо! – Миколка нахилився до неї і поцілував її руки.

Лікар знову протер обличчя хворій, і здавалося, ніби вона знову отямилася.

– Господи, дай мені ще трохи сили, – зітхнула вона.

– Обов’язково дасть, мамо, – запевняли її діти.

– Ви разом прийшли? – запитала вона трохи згодом. – І ви мені хочете простити? Миколко, ти мені вже простив. А ти, Маргіто? Я уже ніколи не зможу виправити своїх помилок. Прости, моє дитя, свою нещасну матір, як і Христос простив їй тяжкі гріхи! Не переривай мене, – попросила вона, коли Маргіта, цілуючи її, намагалася не дати говорити. – Ще одне я тобі маю сказати: причиною моєї омани, падіння і всього нещастя, що спіткало вас і багатьох інших через мене, було моє незнання Ісуса Христа. Ти, любий сину мій, знаєш Його, і хоч би що з тобою сталося, ти завжди будеш щасливий. А ти, Маргіто?

– Мамо, і мені Ісус Христос відкрився, не турбуйся за мене. Я ніколи не буду належати тій церкві, що ввела тебе в оману!

Хвора зімкнула очі. Її обличчя світилося блаженством. Донька зручно уклала її на подушки. Здавалося, мати хотіла відпочити. Але раптом вона знову розплющила очі, немов шукала когось.

– Ви тут одні?

– Ні, пані! – схилився до неї Аврелій. – Адам Орловський теж прийшов з нами, і пан Коримський.

– І він прийшов? Дякую Тобі, Ісусе! Маргіто, приведи сюди Адама, і коли прийде твій батько, залиште нас самих.

Пан Адам, що був у коридорі, здригнувся, коли раптом хтось сказав:

– Адаме, зайди, будь ласка, мати тебе кличе!

Він повернувся й обійняв заплакану дружину. Вона пригорнулася до нього й оповила руками його шию. Він здригнувся від почуття, досі ним ще не знаного.

– Маргіто, не плач, – утішав він, прибираючи пасмо волосся з її чола.

– Дай мені поплакати, адже там не можна, там матір і Миколка.

– Ну, поплач, поплач, якщо тобі від цього легше, моя квітко. Ходімо на свіже повітря.

Вітерець заспокоїв Маргіту.

– Треба повертатися, не барімося, – сказала вона, здійнявши очі на свого чоловіка, – і не думай погано про мою матір. У неї так мало щастя було на цій землі!

Маргіта не знала, яку істину вимовила цими словами, але вона її відчувала.

Адам Орловський нічого не думав про Наталію. А те, про що думав, не міг виразити. Але коли кілька хвилин потому він стояв біля ліжка колись гаряче любої ним тітки, що говорила йому: «Зроби Маргіту щасливою, наскільки буде у твоїх силах, не розчаруй її. Адже ти Орловський, а Орловські завжди вірні...», він дав відповідь, продиктовану не жалем і не надзвичайністю моменту, а що йде з глибини серця: «Не бійтеся, тітонько, я довіру виправдаю. З моєї вини вона ніколи не буде нещасною!»

Тим часом у бібліотеці Орловського швидкими кроками туди-сюди ходив Манфред Коримський. Він знав, навіщо його покликали. Колись кохана дружина, яку він обожнював, хотіла з ним поговорити. У цей момент йому здавалося, що серце не витримає почуття пристрасної любови, що з новою силою запалилася, хоча роками придушувалася, але ніколи не вгасала від туги за нею. Він палав бажанням поспішити до неї, побачити її і, незважаючи на завдану йому образу, живу чи мертву пригорнути до своїх грудей. Звичайно, образа була велика. Але тепер Наталія в нього просила прощення, і для нього це справжня розрада, бо він вірив, що тепер вона знає, хто винний у їхній історії. Він чув, що жінка знову опритомніла й говорила з дітьми. Адам теж побував у неї, а тепер настала черга пана Миколи. Але Коримський усе ще не мав достатньо сил постати перед нею.

Нарешті аптекар зібрався на силі: «Вона просила мене прийти, бо хоче примирення. Я маю скористатися моментом, іншого разу не буде». Важко зітхнувши, він відчинив двері і швидкими кроками, не оглядаючись, проминув коридор. Коримський навіть не помітив чоловіка, що притулився до вікна. Увесь вигляд цього чоловіка виражав іще більше страждання, аніж його власне, але Манфред Коримський не бачив, що робилося довкола нього.

Хто здатен виміряти біль, який може бути в тісному серці людини, коли перед очима двох чоловіків, що на своєму життєвому шляху один на одного кидали непроникну тінь, проходить усе їхнє минуле зі своїм оманливим щастям, тяжкою боротьбою та гіркотою?

Члени родини бідолашної жінки, лікарі якої вже бачили, що її пробудження є останнім спалахом перед угасанням полум’я життя, поцілувавши її, вийшли, залишивши наодинці з першим чоловіком. У кімнаті стало тихо. Жінка лежала непорушно. Її щоки вкривав хворобливий рум’янець. Поряд стояв Манфред. Яка ж вона красива! Це вона – його Наталія, але тепер дружина іншого.

Від внутрішнього болю Коримському хотілося заскреготати зубами. Вона раптом опритомніла, і їхні очі зустрілися в німому погляді. Він його не витримав. Ноги ослабли, і він сів у крісло, сховавши руками обличчя.

– Навіщо ти покликала мене? – запитав він зі стогоном.

– Тому що... – відповіла вона таким сумним голосом, що чуючи його, ніхто б не вдержався від сліз, – тому що я тепер знаю, що ти мені не зраджував, що мої підозри були даремними. Я согрішила проти тебе так само, як ти согрішив проти Людмили Боринської.

Він випростався. Вражений, він подивився на неї.

– Ти про це знаєш?

– Я тільки тепер довідалася, коли вже пізно. У тебе була наречена, і вона тобі була більше, ніж наречена. Я її погубила тим, що стала між вами. Вона відомщена і давно в Господа. І я тепер піду за нею і буду дякувати їй за те, що вона нас не прокляла, а вмерла з молитвою на устах за нас і наше щастя. Але її молитва могла бути не почутою, тому що Бог справедливий: Він не міг благословити щастя, побудоване на могилі безневинної душі, яку зрадили.

– Наталіє, будь милосердна! – застогнав він.

– Не думай, що я обвинувачую тільки тебе, – говорила вона. – Якби не я, ти б ніколи не залишив Людмилу. Тому я в тебе двічі маю просити прощення: за те, що винна у твоїй зраді, і за те, що зганьбила твоє ім’я. Те, що ти обманював мене, коли запевняв, що я твоя єдина любов, – я тобі прощаю, як Христос мені простив. Прости й ти мені, Манфреде!

Вона простягнула до нього руки. Він упав на коліна на тому місці, де нещодавно на колінах стояв барон Райнер.

– Мені нічого прощати, ми однаково винні. Я обдурив Людмилу, ти мене покинула і зрадила, віддавши свою руку Райнеру. І все-таки, ми не рівні, бо якби я тобі сказав правду, усе могло бути інакше. Але тоді я не міг цього зробити. А тепер прошу тільки про одне: скажи мені, від кого ти дізналася? Хто розповів тобі?

– Цього я тобі сказати не можу, – зітхнула вона, – інакше людині з ангельською душею я завдам великого болю.

– Подумай, ця людина могла б мене навести на слід, а я хочу примиритися.

– Примиритися? Бідолашний Манфреде! Усе це вже минуло! Проси в Господа помилування, звернися до Ісуса Христа. Він один може тобі допомогти, Він готовий простити все. Він мені простив, і тобі простить, іншого шляху немає... Манфреде, подай мені свою руку, примирися зі мною, – попросила жінка після паузи чужим голосом, – я вмираю.

Вона піднялася в постелі і пригорнула його руку до серця. Побачивши, що вона падає, аптекар підхопив її. Крига скресла, і останнє самовладання покинуло його. З невимовним болем Коримський усвідомив, що єдине його щастя повернулося до нього, щоб умерти на його руках.

– Не вмирай! – вигукнув він розпачливо, намагаючись пестощами й ніжними словами привести її до тями. – Будь моєю, як колись! Ми почнемо нове життя! Ми понесемо тебе на руках, діти і я! Не залишай нас!

Наталія не відповідала, хоч він помітив, що вона чує його і розуміє. Вона лежала в його обіймах, як зламана квітка, з виразом болю на обличчі.

Раптом у дверях почулося шарудіння. Коримський озирнувся і крізь сльози побачив барона, його бліде обличчя. Їхні очі зустрілися і – настала страшна мить!

«Як ти смієш торкатися її?!» – ніби говорив грізний погляд барона.

«Що тобі тут потрібно? Вона моя, і тільки моя! Вона повернулася до мене!» – заперечував Коримський.

Жінка розплющила очі й подивилася на двері. Пролунав несамовитий крик. Лише зараз вона усвідомила величину гріха, вчиненого ними трьома, від якого тут, на землі, не було спасіння, бо зроблене не можна виправити: те, що розділене гріхом, з’єднати неможливо.

На крик матері прибігла Маргіта й побачила, що по один бік ліжка стояв батько, що схопився обома руками за голову, по другий – о жах! – схилився барон Райнер, а в постелі лежала мати з якимось дивним виразом обличчя.

– Боже, – сказав хтось за спиною Маргіти, – вона померла...

Тож погляд Наталії, яким вона проводжала своїх рідних з кімнати, був її останнім прощанням з ними.

Коли за мить усі знову зібралися в спальні, кожен розумів, що вбило цю жінку. Безтямного Миколку Коримського винесли з кімнати. Адам і Маргіта повели старого пана Орловського, що був геть безутішний. А поруч із небіжчицею залишився барон Райнер, без жодних слів розради від оточення.

«Але саме він найбільше зараз має потребу в розраді й підтримці, –думала Агнеса, але не насмілилася наблизитися до нього. – Хто міг би йому допомогти? Брат Урзин!»

Вона визирнула за двері, де мовчки стояв провізор.

– Ви тут, пане Урзине? Баронеса вже померла, вона вмерла так раптово... Це дуже боляче для всіх! Пан Микола знепритомнів, його довелося винести.

– А вони тут? – здивовано запитав провізор.

– Так, усі прийшли, пане.

– А хто там, у неї?

– Барон Райнер. Ніхто про нього, бідолашного, не потурбується. Він приїхав уночі, потім пішов у справах, і повернувся саме в мить смерти своєї дружини. Мені його так шкода, але я не наважуся з ним заговорити. Мені ще й економку треба розшукати і запитати, що далі робити з баронесою. Не може ж вона довго тут залишатися.

– Ідіть, Агнесо.

Молодий провізор відійшов від дверей. Дівчина бачила, що він наблизився до постелі небіжчиці і схилився над чоловіком.

– Її душа тепер у Господа, – мовив він тихо, але так зворушливо, що чоловік здригнувся. Він підвів голову і подивився на спокійне, добре обличчя, повне співчуття.

– Хто ви? – запитав він.

– Мирослав Урзин.

– Урзин? – він випростався. – Друг Степана Градського?

– Так, пане бароне.

– Ви такі милостиві до мене, – сказав пан Райнер. – Але чому не почекали ще трохи, поки я не прийшов?

Чоловіки підвелися.

– Пане бароне, повірте, я не міг інакше. Вас не було і звістки теж. А пані баронесі дедалі гіршало. Тож я був змушений покликати пана Орловського, бо подумав: якщо Господь хоче її забрати, то краще їй бути у свого батька, щоб потім не говорили, що провізор Коримських залікував її.

Мирослав нахилився до покійної матері Миколки і так само, як колись, коли вона лежала в жару, поправив подушки, дбайливо уклавши її голову і закривши напіввідкриті очі. Коли прибирав з її чола пасма золотавого волосся, на них упали його сльози. Він склав тонкі пальці померлої на грудях, як для молитви. Потім він раптом узяв руку чоловіка, що, наче закам’янівши, стежив за його діями.

– Бачите, пане бароне, для неї настав вічний спокій, мир і щастя, чого на цій грішній землі ви їй ніколи не могли дати.

Барон зрозумів істину цих слів. Так, він більше нічого не міг їй дати, якби вона помирилася з Коримським.

– Розлучена з дітьми, – вів далі Урзин, – тому що обставини не дозволяли бувати в Орлові, вона почувалася бездомною. А там, – Урзин указав на небо, – там не буде ні сліз, ні болю. Усе це позаду! Вона перша пішла туди, а якщо ви підете за нею, на що я сподіваюся, і будете там разом, то це нікому вже болю не заподіє.

Барон раптом обійняв провізора, що здавався йому добрим ангелом.

– Ох, хіба ви точно знаєте, що вона пішла туди? Ми жили без Христа, а Степан Градський говорить, що того, хто Господа не прийняв, Бог відкине.

– Пані баронеса прийняла Його, у цьому я впевнений.

– А хто їй показав на Нього?

– Я, пане бароне, я мав таке щастя. Так, вона Його прийняла, а тепер Він прийняв її. Пропоную, пане бароне, помолитися!

Мирослав схилив коліна. Спочатку він дякував Ісусові, що знайдену Свою ягничку Він привів до тихої пристані. Потім просив сили для всіх, кому її смерть завдала сильного удару, і милости допомогти їм пізнати шлях спасіння, щоб одного разу зустрітися біля престолу Агнця. Барон плакав. Потім він заспокоївся і, піднявшись, поцілував чоло й губи померлої дружини.

– Я дякую вам, ви полегшили мої страждання. Хай винагородить вас Бог за це і за все, що ви для неї зробили, – сказав він тихим голосом. – Але якщо ви вже стільки зробили, то порадьте, що мені тепер робити. Ви ж погодитеся, що я не можу дозволити, щоб її ховали Орловські. І взагалі, я її тут не залишу. У мене й так нічого не залишилося, нехай хоча б її могила буде на моїй батьківщині. Тут для неї при житті не було місця, і після смерти не буде...

– Пане бароне, католицька церква навряд чи допустить, щоб її поховали на місцевому цвинтарі, а протестантський цвинтар тільки в Раковіані. Дайте мені, будь ласка, адресу та гроші, я все влаштую. Тільки про одне прошу вас: дозвольте старому пану Орловському спорядити свою доньку в останню путь. Ви йому зробите ласку і стишите його біль.

– Згоден, – відповів барон за кілька хвилин. – А тепер скажіть, де я на цей час можу зупинитися?

Урзин назвав йому готель.

– Бричка, якою я приїхав, іще стоїть біля воріт парку.

– То краще. Повідомте, будь ласка, Орловським, що я приїду по свою дружину. Коли тут усе буде закінчено, знайдіть мене. Адже ви тепер мій єдиний друг на цій чужині.

– Пане бароне, у вас є ще один Друг, що вас любить, може втішити й допомогти – Господь Ісус Христос.

Райнер схилив голову. Ще раз простившись зі своєю дружиною, він хутко вийшов з кімнати. Стіни Орлова, здавалося, звалилися на нього...

Розділ сороковий

Барон Райнер вийшов через одні двері, а іншими Маргіта повела свого дідуся. Побачивши Урзина, її заплакане личко просвітліло.

– Бачите, Мирославе, – скрикнула вона, – матінка моя вмерла, але ми всі з нею помирилися!

– Не плачте, пані Маргіто, – відповів він, потискуючи простягнену руку, – вона не вмерла. Хіба ви не знаєте, що Господь сказав, що той, хто вірує в Нього, повік не вмре? Вона жива по-справжньому тільки зараз, коли побачила Господа Ісуса Христа, що вирвав її з усіх печалей і втішив. Усі страждання скінчилися. Ми залишилися у скорботі, але маємо дякувати Господеві, що Він упокоїв її!

Маргіта раптом заспокоїлася. Вона нахилилася до матері. Яка дивовижна істина! Ісус Христос її втішив. Вона тепер у Нього!

У всі подальші дні свого життя, коли Маргіта згадувала про свою матір, її оповивало відчуття щастя і миру.

– Так, тепер ти з Ним і знаєш Його краще нас усіх, – сказала Маргіта зі сльозами.

Але це вже не сльози безутішної скорботи. Вони зняли останній тягар з її серця і дозволили Маргіті в ці дні бути світлом для всієї родини.

Тим часом Урзин підійшов до скам’янілого пана Миколи, для якого тепер, окрім померлої доньки, не існувало нічого на світі.

– Ваша милосте!

Старий опам’ятався, виринаючи з напівзабуття.

– Вона вмерла, – сказав він, указуючи на доньку. – Якби я залишив її у вас, вона б іще жила. Але ми замучили її, зробили останні хвилини її життя нестерпними, а тепер навіть прощення в неї не попросиш.

Пан Микола не задумувався, що говорив і до кого звертався: йому необхідно було полегшити своє опечалене серце.

– Вона всім простила, ваша милосте. У Царство Небесне зло не несуть. Душі, що перейшли в інший світ, можуть тільки благословляти, тому що вони в Бога, а Бог – є любов.

– Ви так вважаєте? – Старий Орловський схопив руку провізора, намагаючись удержати її у своїй. Він відчував, що Урзин володів чимось, чого йому не вистачало. У ці хвилини йому вкрай необхідно на щось спертися. – Ви вважаєте, що Наталія не потрапила в пекло, а пішла додому, як вона вірила?

– Син Божий говорить: «Як будеш ти вірувати, – славу Божу побачиш». Пані Наталія в Нього вірила, і Він не зрадить її надії. «Прийдіть до Мене, усі струджені та обтяжені, – і Я вас заспокою!» От вона й пішла до Нього, і Господь заспокоїв її. Коли пастир знаходить заблукалу вівцю, то її несе не куди-небудь, а додому. І ваша донька теж була такою ягничкою, але Ісус Христос знайшов її, узяв на Свої плечі, і тепер Він говорить ангелам: «Радійте зо Мною, бо знайшов Я вівцю Свою тую загублену». Вона вдома, ваша милосте, а тіло її ще тут, і ми маємо щось зробити, щоб спорядити її в останню путь.

– Ваша правда...

У такий спосіб заспокоєний старий, якому слова Урзина здалися благою звісткою, згадав свої призабуті обов’язки. Тепер почалися клопоти, бо в баронеси з речей нічого із собою не було, а дістати в Подграді необхідне для похорону неможливо. Маргіта вибрала зі своїх запасів найкращі речі й допомогла одягти свою матір. Вона розчесала її довге густе волосся. Потім вони з Агнесою поїхали в Подград і купили там білого атласу, що торік був привезений купцем для однієї нареченої, але так і залишився не придбаним.

Удома Маргіта зрізала мережива зі своєї весільної сукні, і Агнеса з покоївкою стали до роботи. За три години все було зроблено. Вони розпустили її довге золотаве волосся і покрили його весільною вуаллю Маргіти.

Такою побачив її син, життя якого кілька годин тому було під загрозою, і він тільки зараз, обпершись на руку друга, міг зайти в прикрашену квітами кімнату.

– Присядь, Микольцю, – попросив його Аврелій.

Юнак послухався. Він дивився на свою матір, наче уві сні.

– Колего, може, все-таки не варто приводити його сюди? – схвильовано запитав лікар Раушер. – Якщо серцевий напад повториться, то наслідки можуть бути трагічними. Бідолашний Миколка!

– Тихіше, колего, – відповів Аврелій. – Я сподіваюся, що він тут поплаче, і це полегшить його страждання.

– Можливо й так. Залишимо його самого?

– Так, мабуть. Ходімо звідси.

Коли лікарі вийшли з кімнати, Миколка закрив обличчя руками, але не заплакав, а тільки простягся в кріслі, як людина, у якої все болить. Потім встав і схилив свою голову біля голови матері. Як вони схожі! Коли юнак заплющив очі, здавалося, що і він неживий.

Як було тяжко Коримському, стоячи на порозі, бачити цю картину! Горе тому серцю, якому доводиться переживати такі муки, якому немає розради, тому що Ісус Христос не має місця в ньому!

– Дайте мені вмерти з моєю матір’ю! – скрикнув юнак, коли його привели до тями. – Усі мої надії зруйновані, я не можу присвятити своє життя Христу, я хочу піти до Нього. Для безцільного порожнього життя я не маю сил.

Лише батько зрозумів його слова. Пан Коримський боявся, що ім’я його може стати притчею во язицех через віру в Христа. Але хіба воно не стало таким зараз, коли смерть Наталії Орловської знову нагадала забуту сімейну трагедію, ба більше, барон Райнер мав намір вивезти покійну дружину з Орлова?

Коримський дивився на небіжчицю і йому здавалося, ніби її вуста хочуть сказати: «Якщо ти нічого не зробиш для свого сина, то я заберу його із собою, і ми вічно будемо щасливі в Ісуса, для Якого у твоєму будинку немає місця».

– Залиш його мені! – застогнав Коримський, простягаючи руки до небіжчиці, немов намагаючись зупинити її. – Я все зроблю, тільки не забирай його в мене!

– Чи не залишите ви нас ненадовго одних, пане Коримський? – запитав раптом знайомий голос.

Коримський обернувся.

– Урзине, ви тут? Нарешті! Виведіть звідси Миколку, інакше він теж помре, і перекажіть, що я подумав про його прохання в Боровці. Я згоден.

Пан Коримський швидко повернувся і вийшов. Двері за ним тихо зачинилися, і в кімнаті з небіжчицею заспівав спочатку слабкий, а потім більш міцний голос:

Є ясний кращий інший світ, світлий світ! Світлий світ!

Нема печалей там і лих. Дивний край! Дивний край!

Співають там святі пісні, там душі світлії живуть.

Ніхто не знає там гріха. Світлий світ! Світлий світ!

Безхмарне небо сяє там. Дивний край! Дивний край!

Ніхто не стогне там від праці. Божий рай! Божий рай!

Усі радіють безпрестанно перед лицем Бога Отця.

Усе радіє у світі тім. Дивний край! Дивний край!

Всі винні ми перед Христом. Він нас спас! Він нас спас!

Хоча ввесь світ в гріху лежить. Він нас спас! Він нас спас!

І Хто прийшов за нас терпіти, Той може всю провину змити,

В країну благ знову ввести. Він нас спас! Він нас спас!

Ідіть усі Його шляхом, слідом за Ним! Слідом за Ним!

Ідіть усі в Батьківський дім, слідом за Ним! Слідом за Ним!

Спішіть, наш час летить, летить він уперед.

Вже скоро час настане наш, слідом за Ним! Слідом за Ним!

Урзин доспівав пісню до кінця і схилився до юнака:

– Не плач, Миколко, твоїй матері тепер добре.

– Я знаю, вірю і відчуваю, що добре. Але як їй було боляче розставатися з нами! Вона примирилася з батьком, а потім з’явився Райнер, і це її вбило. Ніколи я не забуду її крику, немов над прірвою.

– Миколко, не забувай, що він був останнім. З її вуст такий крик більше ніколи не вирветься! Якщо ти усвідомив увесь жах страждань, яких твоїй матері довелося зазнати, то ти можеш зрозуміти велич Божого милосердя, що врятувало її. І хоча тяжко, та я маю нагадати, що в тебе є причина дякувати Господу. Твоя мати прийняла Ісуса Христа, разом з Ним і Його постанови. Отже, вона ніколи більше не могла б повернутися до Райнера й жити з ним. А розлука з нею погубила б його. Він був їй також дуже дорогий, вона не могла на нього поскаржитися. До твого батька вона, відповідно до Слова Божого, теж не могла повернутися. Тож їй нічого іншого не залишалося, як повернутися до свого батька, і тим самим знову розділити Орловських і Коримських, або жити десь у цілковитій самоті. Господь позбавив її цього. Так, їй довелося зазнати гіркоти від усвідомлення своєї гріховности та її наслідків! Але це була лише мить! Тим більше блаженства й радости відчуватиме душа, коли вона, врятована від усіх хвилювань і мук, досягає тихої пристані спасіння й миру!

У кімнаті стало тихо. Раптом юнак кинувся на груди своєму другові.

– Я дякую тобі, Мирославе, за все, але особливо за це пояснення! Хоча й боляче його слухати, але воно зцілює. Так, Бог з любови взяв її до себе, і я щиро дякую Йому за це. Він і мене колись забере до Себе.

– Чому ти цього хочеш, Миколко? – запитав Урзин, поклавши руку на гаряче чоло юнака. – Ти почуваєшся настільки погано?

– Слава Богу, мені легше відтоді, як я виплакався. Немов камінь упав з душі. Але в мене повторилися спазми серцеві, і я втрачаю останні сили.

– Господь Ісус Христос дасть тобі нові сили, і ти зможеш Йому ще краще послужити.

Юнак засмутився ще більше.

– Я не маю можливости Йому служити! Якби ж ти знав!

І Миколка поскаржився другові, як розбилися на дрізки його прекрасні плани щодо євангелізації в Подграді.

– А де ти хотів улаштувати молитовний будинок? – запитав Мирослав, задумавшись.

– У Боровці.

– Тоді не печалься, Миколко! Батько твій просив переказати, що він подумав про твоє прохання відносно Боровця і згоден.

– Він просив мені це переказати? – Юнак радісно підвівся. – Але коли і де?

– Коли був тут. Може, підемо тепер до нього?

– Так, звичайно.

– Власне, підеш ти один, бо мені треба повернутися в Подград.

Вони помолилися біля небіжчиці й вийшли. В іншій кімнаті Мирослав зупинився і сказав тихо:

– Миколко, маю до тебе прохання.

– Говори, ти знаєш, що для тебе я зроблю все можливе.

– Я прошу тебе бути привітним з бароном Райнером. У нього нікого немає на світі, він такий самотній. Пан Орловський дозволив йому перевезти покійницю в його маєток, та й вона сама просила, щоб її віддали Райнеру. Ти можеш уявити, наскільки жахливе його становище тепер, коли він не має можливости бути в Орлові. Я думаю, що пан аптекар піде додому, щойно переконається в покращенні твого здоров’я. А я зараз рушу до пані Маргіти, а потім до барона. Прошу тебе, поїдь зі мною! Поїздка тобі буде на користь, ти проявиш любов до ближнього, страждання твої стишуться. Поїдьмо?

– Я б із задоволенням, але що скаже батько? Подумай лишень, хто для нього барон!

– Я вже подумав. Він людина, за яку вмер Ісус Христос і яку Він нам заповів любити. Якщо хочеш, вважай його своїм ворогом. Але піди й доведи йому, що ти спроможний його любити, адже Ісус Христос – Господь твій.

Не говорячи ані слова, Миколка потиснув руку своєму другові.

– Йди тепер до Маргіти, – сказав він уже в коридорі, – я розшукаю батька, а потім прийду до тебе, і ми разом поїдемо.

Урзин застав Маргіту над купою чорного крепу.

– Що ви так дивитеся, пане Урзине, вам не подобається моя робота? – запитала вона.

– Ні, пані. По мені жалоби ніхто носити не буде, коли я вмру. Однак я не хотів би, щоб чорний одяг одягали ті, хто мене любить. Це свідчитиме про те, що вони або не вірять у моє вічне блаженство, або не бажають мені його.

– Виходить, ви не хотіли б, щоб на ваш похорон свічки були оповиті чорним крепом?

– Якщо свічки символізують те вічне світло, що світить там, де немає більше ночі, навіщо тоді затемнювати це світло?

– Тоді і я свічки для матінки не буду обв’язувати крепом. А чи правда, що барон хоче забрати в нас маму, і могили її тут не буде? Як дідусь на це погодився?

– Вам так багато залишається, пані Маргіто! Невже навіть цього вам шкода для барона?

Вона почервоніла.

– Пане Урзине, ви були в нього? Де він тепер? – поцікавилася вона, не в змозі приховати свого співчуття.

– У готелі. Готується до від’їзду.

– Тож похорон буде не тут! Це жахливо! Ми навіть не зможемо проводити матінку в останню путь!

– Пан Орловський сказав, що також поїде.

– Дідусь? Тоді поїде й Адам. А якщо вони поїдуть, то й мене мають узяти із собою. Але це жахлива прірва між нами! Навіщо?

– А хіба всепрощаюча любов не може бути мостом? Якби Ісус Христос був зараз таким самим самотнім і сумним, як барон Райнер, хіба ви не пішли б утішити Його?

Маргіта здивовано подивилася на нього.

– Я... його втішати?

– Ви не хотіли б дати барону Райнеру можливість подивитися на свою померлу дружину?

– Але яким чином?

Буря суперечливих почуттів здійнялася в серці Маргіти. Що Мирослав хоче? Вона занадто добре знає пана Райнера, його гордовиту натуру. Він прийде в Орлів лише для того, щоб забрати дружину.

– Пані Маргіто, Миколка пообіцяв піти зі мною до пана барона, щоб полегшити йому цей крок. Можна мені й вас попросити виявити трохи співчуття і любови, коли він з’явиться тут?

Сльози не давали їй говорити, і вона лише кивнула головою. У цей момент зайшов Миколка. Вона зраділа, що брат уже почувається краще. Він повідомив, що батько з Адамом повернуться ввечері. Натомість Маргіта розповіла, що вже встигла зробити і чому вирішила не обв’язувати свічки чорним крепом. Ще якийсь час вони спілкувалися, але про відвідування барона Райнера не обмовились жодним словом, хоча Маргіта проводжала брата до самої брички і ще довго дивилася їм услід. Серце їй говорило: «Якщо світ нам і не вірить, то колись, коли нас уже не буде, він усе-таки визнає, що ми були добрими».

Розділ сорок перший

Пан Райнер, сидячи за столом над листом, був приголомшений, коли до нього в кімнату ввійшов син Коримського. Юнак із блідим красивим обличчям, схожий на матір, ніби з’явився з іншого світу.

– З якої причини ви мені робите честь своїм візитом, пане Коримський? – мовив він дещо розгублено, ведучи гостя до дивана.

– Через нашу спільну втрату, пане бароне, – щиро відповів юнак. – Я прийшов, щоб просити вас, пане, поєднати свою скорботу з нашою й повернутися до Орлова. Батько мій не заперечуватиме. Я сподіваюся, що там вам буде легше, аніж тут на самоті.

Барон підвівся з дивана.

– Миколо Коримський, чи означає це, що ви мені протягаєте руку для примирення? – запитав барон із сильним хвилюванням.

– Так, пане бароне.

– І це тепер, коли ви могли б вважати, що моя поява вночі вкоротила життя вашій матері?

– Я вже так не вважаю. У руці Божій життя і смерть. Це Господь Ісус Христос так швидко взяв її до Себе. Візьміть руку, яку я протягаю вам для примирення, і ходіть зі мною! Повірте, пане бароне, я вам щиро співчуваю і бажаю полегшення у вашій скорботі.

– Ви це вже зробили, я дякую вам за можливість прийти в Орлів, побути поруч із дорогою мені навіки Наталією.

Барон знову опустився на диван і якось змалів.

– Не навіки, пане бароне, – заперечив Миколка з любов’ю. – Може, і наше життя недовго триватиме, але там ми побачимося. Там, де дорога людина зможе подати нам усім руку, не боячись когось скривдити. Але тому, що ми там, перед Господом, будемо жити всі разом, то нема причини, щоб нам тут не подати один одному руки, бо тієї, що розділяла нас, уже нема на цій землі. Ходіть, пане бароне, зі мною в Орлів!

– Я піду з вами, пане Коримський, але спершу маю написати листи й надіслати телеграми.

Райнер піднявся.

– Я вас почекаю. Ви дозволите? – сказав юнак.

Барон, повернувшись до нього, побачив, що Миколка поклав свою голову на спинку дивана.

– Ви втомилися? – запитав він. – Прошу вас, приляжте. Я шкодую, що великих зручностей не можу вам запропонувати. Подушки тутешні прямо-таки жахливі. Коли я уявляю собі, що моїй Наталії довелося б тут спати, то розумію, що ніколи не зможу віддячити Урзину за його турботу. Хоча вона і перебувала в простій кімнатці, але її доглядали з любов’ю.

– Ще з якою! Пане бароне, за це ми перед Мирославом назавжди невиплатні боржники. Хай винагородить його Бог! Однак не витрачайте на мене час, я не хочу вам заважати в роботі.

Листа було швидко написано і депеші складено. Барон помітив, що юнак подивився на склянку з водою, і подав.

– Ви хочете пити?

– Так, дякую!

– Яка у вас гаряча рука! Напевно, сильний жар? – стурбовано запитав барон. – Це від хвилювання та втоми. Ви вночі, напевне, теж не спали...

– Так, усе це діє...

Барон побачив, що юнакові зробилося ще гірше. Він пригорнув його голову до своїх грудей.

– Чим я вам можу допомогти?

– Мирослав скоро прийде, він пішов по мої ліки. Від них мені завжди легшає, а тепер Господь дасть мені полегшення.

Барон своєю хусткою витер чоло Миколки. За якийсь час юнакові дійсно полегшало.

– Дозвольте мені побути тут, поки не стане краще, – попросив гість барона.

– Може, замовити для вас трохи вина або чорної кави?

– Ні, дякую. Я спробую перетерпіти біль, він минеться. Скажіть, будь ласка, коли моя мати довідалася, що я занедужав?

Барон відвів співчутливий погляд від юнака, сів на стілець і руками почав зігрівати холодні долоні Миколки.

– У свій день народження, – зітхнув він, і спогади про колишнє щастя викликали в його душі глибоку скорботу.

Лише через деякий час барон зміг розповісти Миколці, який лист вона того дня одержала, як занедужала, як він відвіз її на курорт, а сам вирішив поїхати на батьківщину дружини й докладно дізнатися про стан її сина.

– Тож я вивідав усе, що трапилося з вами, хоча нічого радісного повідомити їй не міг. До того ж я дуже стомився від роботи й дороги, і вирішив кілька днів відпочити в долині Дубрави, дочекатися, доки вона скінчить лікування, і тільки потім повернутися по неї. Тому й вийшло, що мій секретар не знав, де мене шукати. Якби Степан Градський не був другом пана Урзина, я б і сьогодні нічого не знав. А може, було б краще, якби я нічого не довідався. Може, Наталія була б іще жива...

– Не кажіть так, пане бароне, – заперечив юнак. – Ісус Христос однаково взяв би мою матір до Себе. Дивне Його провидіння. Він улаштував так, що ви були інформовані про все, що відбувається, і вчасно могли приїхати. Що б ми зараз робили? На вас упала б тінь, ніби вона і з вами розлучилася. А оскільки ви тут, то ніхто нічого поганого не подумає.

– Мені байдуже до людської думки. Чверть свого життя я прагнув честі й кар’єри, дворянського титулу, аби все це покласти до її ніг. А тепер, коли це досягнуто, вона вмерла. Мені нічого не залишилося, окрім порожнечі. Степан Градський має рацію: без Христа і того, що дає звання «християнин», – усе марнота та ловлення вітру...

Барон зовсім забув, кому все це розповідає. Він потребував близькости людини й можливости поговорити про те, що його гнітило. Стукіт у двері порушив тишу. Увійшов Урзин, якого вони щиро вітали.

– Ви принесли ліки, пане Урзине?

– Так, пане бароне, прошу. У вас є вода?

– Звісно, будь ласка!

– Я свіжі приготував, Миколко, щоб діяли краще та довше. Тому й довелося так довго чекати. Вибач!

Провізор нахилився і подав юнакові ліки й воду.

– Ти уривчасто дихаєш, Мирославе. Дуже поспішав?

– Я знав, що тобі болить, тому й квапився. Господь дасть, усе минеться.

– Будемо сподіватися.

– Цю подушку я приніс для пана барона, але поки що я тобі її підкладу, ось так...

Провізор дістав просту подушку зі свого саквояжа, підклав її Миколці під голову. Потім він вийняв гарну вовняну ковдру і накрив нею свого друга.

– Перепрошую за таку вільність, – вибачився він перед бароном. – Ви сказали, що не бажаєте лягати в ліжко, а на дивані без ковдри прохолодно.

– Ви дуже люб’язні, дякую вам! – Райнер простягнув йому обидві руки. – Ви нагадали мені, що я залишив свої речі на вокзалі. Там у мене є подушка і ковдра, які я завжди беру із собою в дорогу. Але тепер я скористаюся тим, що ви мені принесли.

– Тобі краще, Миколко? – звернувся Урзин до свого друга, щоб перевести розмову на іншу тему.

– Так, Мирославе, ліки гарні, вони одразу допомагають.

– І ви справді почуваєтеся краще? – запитав барон.

– Так, пане бароне, скоро ми зможемо рушати.

Але довелося ще почекати, тому що барон Райнер змушений був дати відповідь на кілька термінових листів. Лише після цього барон з Миколкою, попрощавшись з Урзиним, виїхали в Орлів.

– Ти з нами не їдеш? – здивовано запитав Микола.

– Не можу, мене чекають в аптеці. Якщо дозволите, я прийду пізніше.

– Навіщо запитуєш? Приходь і не залишай нас самих у нашій скорботі.

Маргіта поверталася з нижнього коридору. Вона тільки-но провела лікаря Лермонтова, який поїхав в Подолин, куди мав з’являтися відповідно до свого контракту. Оскільки лікар Раушер перебував в Орлові, без Аврелія тут могли обійтися. Маргіта вже хотіла зайти в кімнату небіжчиці, та почула кроки й озирнулася. Вона побачила барона Райнера.

Ніколи Маргіта не була так схожа на свою матір, як цієї миті. Коли барон побачив її, на обличчя знов лягла тінь скорботи. Маргіта рушила до нього і без слів, але зі сльозами на очах подала руку. Барон її поцілував, і вона провела його.

Зайшовши з ним у кімнату, де свічки серед безлічі квітів висвітлювали умиротворене, неземної краси обличчя небіжчиці, Маргіта раптом згадала своє дитинство. Вона усвідомлювала, що йшла поруч зі своїм вітчимом, який з моменту її появи в його будинку і до від’їзду по-батьківськи піклувався про неї. А вона йому за це ще жодного разу не подякувала.

Тепер, коли він зупинився біля своєї коханої дружини й дивився на неї, у серці Маргіти пробудився невимовний жаль. Вона знала, що в нього, окрім дружини, нікого на світі не було. Яким самотнім і покинутим він їй здавався. Натомість вона мала стільки рідних і близьких! Що він відчував? Вона раптом оповила його шию руками, як робила це в дитинстві, коли він повертався з подорожі, пригорнулася до нього. Їй потрібно було дати йому відчути, що він уже не такий самотній. Він пригорнув її до своїх грудей. Вона відчула, як сильно калатає його серце.

– Ти що, Маргіто, жалієш мене? – запитав він, заглядаючи їй в обличчя.

– Так, мій вітчиме, – відповіла вона. Батьком вона його вже не могла назвати. – Мені дуже шкода, що ти став таким самотнім від того, що матінка нас покинула. Але Ісус Христос не залишить тебе в самоті. Він тобі дасть когось, для кого ти зможеш жити, і тим винагородить тебе за всю любов, що ти дарував мені в дитинстві. Дивись-но, тобі подобається, як ми убрали матінку? Яка ж вона гарна, чи не так? Гарніша, ніж була при житті. Ти задоволений?

– Задоволений, Маргіто, я дякую тобі. – Він поцілував її в чоло. – Я знаю, ти багато сумних годин пережила в моєму домі, хоч я до тебе завжди добре ставився. Я не засуджую тебе за те, що ти пішла з мого дому до своїх родичів. Того, що ти знайшла тут, ми ніколи не змогли б дати, особливо такого брата. Ти була так милосердна до мене. Зроби ще одну добру справу: залиш мене наодинці зі своєю матір’ю.

Вона кивнула головою і вийшла. Залишившись один, барон уповні віддався своїй скорботі. Тільки зараз він відчув і усвідомив, що на землі назавжди залишився один.

Розділ сорок другий

Того понеділка, коли Наталія Орловська після стількох років блукань відійшла додому, лікар Лермонтов з опущеною головою ішов Подолинським парком. Він сумував, бо душею і серцем був зі скорбною родиною. Не помітивши, що йому назустріч іде маркіз Орано, не бачачи питального погляду його гордих темних очей, він сахнувся, коли хазяїн замку привітався.

– Вибачте, ваша милосте, що я сьогодні так пізно, – сказав лікар. – Сумні обставини змусили нас учора виїхати в Орлів. Я саме звідти.

– В Орлів? Чи не занедужав пан Орловський? Маргіта вчора сказала, що він поїхав туди.

– Так, ваша милосте, його вчора викликали в Орлів. До нього повернулася його єдина донька, щоб вмерти вдома.

– Пані Коримська?! – вигукнув маркіз, не повіривши своїм вухам.

– Так, то була пані Коримська, мати Микольця, яка розлучилася з паном Коримським і вийшла заміж за барона Райнера, – через силу пояснив Лермонтов. Йому було важко говорити.

– Що? Донька пана Орловського розлучена?

– Так, ваша милосте.

– І вона повернулася? Може, вона не змогла більше жити з бароном?

– Ні, барон дуже шляхетна людина. Вона приїхала довідатися про стан свого сина. Але через те, що була хворою, а подорож і хвилювання дуже зашкодили їй, тож вона сьогодні вранці вмерла.

– Умерла? Уже вмерла?

«Чому це він так розхвилювався?» – подумав лікар, помітивши страх і блідість на обличчі маркіза.

– І як пан Орловський переніс цей удар?

Маркіз зі страхом подивився на лікаря.

– Тяжко, однак легше за Микольця, який знову занедужав.

– Знову занедужав? – почувся інший голос збоку.

Маркіз налякано обернувся і пішов назустріч доньці, що стояла неподалік, пригорнувши руки до грудей. Але Тамара майже не дивилася на батька.

– Він знову занедужав, – мовила вона печально.

– Він одужає, – заспокоював її батько. – Правда ж, лікарю?

– Будемо сподіватися.

– Навіщо ви залишили його, якщо він хворий? – запитала Тамара в сльозах.

– За контрактом я зобов’язаний прибути до вас, ваша милосте. До того ж я приніс вам листа від пані Маргіти.

– Маргіта мені написала? Дайте сюди!

– Якщо дозволите, я вам його прочитаю, – запропонував лікар, подаючи Тамарі листа.

– Ні, ні, – захитала вона головою, – я сама прочитаю. Я вийду на світло, де краще видно. За чверть години ви прийдете й усе мені розповісте.

Як раптово вона з’явилася, так раптово і зникла.

– Тамара хоче, щоб ви їй усе розповіли, – звернувся до лікаря маркіз. – Але ви розумієте, що і я хотів би знати, що трапилося в Орлові. Пан Микола для мого приїзду сюди зробив велику послугу, і я не хотів би ненавмисно в розмові завдати йому болю.

Лермонтов уклонився. Йому нелегко розкрити перед чужою людиною, цим єгипетським вельможею, таємниці близької йому родини, однак відчував, що маркіз має право знати. Він також повідомив, що дружина Райнера перед смертю помирилася зі своїм батьком, дітьми, зі своїм першим чоловіком. Перед його внутрішнім поглядом стояв той останній моторошний момент, який він і описав.

– Це жахливо! – вимовив маркіз, важко зітхаючи, закривши обличчя руками. – І раптова смерть матері так схвилювала та вразила Миколку Коримського, що він знову занедужав?

– Так, він зомлів, а потім стався серцевий напад. Ваша милосте, дозвольте мені вже сьогодні повернутися до нього, я боюся повторення нападу.

– Ви вважаєте, що він може вмерти?

– Як його друг, – відповів Аврелій, – я сподіваюся, що цього не станеться. Але як лікар – не маю цієї надії. Усе в руках Господа.

Ці слова немов ужалили маркіза.

– Невже ви вірите в Нього?!

Обличчя Аврелія почервоніло. «Он як! Виходить, ти не віриш у Нього, – промайнула в лікаря думка. – Тому ти такий нещасний».

– Чи вірю я в Ісуса Христа? – відповів Аврелій запитанням, вимовляючи дороге ім’я з усією сердечністю першої любови. – Так, пане мій, і це моє щастя, що я в Нього вірю.

– Щастя? – перепитав маркіз. – Щастя – схилятися перед фантомом? Хто вас навчив такої віри? Ви ж лікар, а лікарі здебільшого освічені люди. Звідкіль у вас ця відсталість?

– Так, я лікар, пане маркізе, і хоча практика в мене невелика, та було досить можливостей переконатися, що без віри в Ісуса Христа людина не має розради в біді. І зараз в Орлові світло розради сходить лише на тих, хто в Нього вірить. Інші – на краю розпачу. Я знаю з власного досвіду, що лише Ісус Христос може все змінити й дарувати втіху.

– Виходить, ви не завжди так говорили, як зараз?

Бесідуючи, вони йшли алеєю.

– Не завжди, ваша милосте. Я був нещасним пропащим безбожником. Дану мною в дитинстві обіцянку Ісусу Христу я не дотримав. Але милість Господа повернула мене до Нього. Ви запитали, хто мене навчив віри? У дитинстві мати навчила мене, потім, коли її не стало, я все забув. Тепер Отець Небесний запалив у моєму серці світло віри, і воно залишиться зі мною назавжди, бо Його світло вічне. А зараз, ваша світлосте, дозвольте мені піти до маркізи.

– Ми підемо разом.

Якийсь час вони йшли мовчки, потім Орано раптом запитав:

– Ви греко-католицької віри?

– Ні, пане маркізе, євангелічної.

– Росіянин, а протестант? Мені здавалося, що там тільки православна віра.

– На моїй батьківщині є й інші віросповідання, хоча їх зневажають і переслідують. – Очі лікаря сяяли. – Заради Христа і свободи совісти варто стерпіти переслідування.

– Невже ви... – Маркіз навіть побілів від здогаду.

– Я син матері, що все залишила і втратила заради Христа, але Він віддав і ще віддасть сторицею.

Аврелій схилив голову, але відразу випростався, коли почув запитання:

– Чому ви завжди згадуєте тільки матір?

– Батька я не знав, бо втратив його в ранньому дитинстві.

– А навіщо тоді казали, що ви з батьками приїхали до Відня?

Маркіз був настільки схвильований, що йому довелося притулитися до стіни біля сходів.

– Я вас не обманював, ваша світлосте. Брат матері мене всиновив. Він був моїм батьком. Ваша світлосте, що з вами? – налякано запитав молодий лікар.

Обличчя маркіза було білим як крейда і спотвореним, немов від страшного болю.

– Що з вами? – повторив Аврелій.

– Нічого, не турбуйтеся. Ідіть до Тамари, вона вас давно вже чекає.

– Щоб я, ваш домашній лікар, залишив вас у такому стані?

– Я вам наказую, я прошу вас!

Останні слова маркіза пролунали як наказ і як благання. Лікар підкорився.

Тим часом Тамара читала листа Маргіти, у якому та повідомляла, що мати її повернулася не тільки до батька і дітей, а що вона знайшла Ісуса Христа й пішла до Нього. Під силою перших вражень вона писала зі щирою любов’ю про покійну матір, намагаючись змінити думку Тамари про неї, що склалася з останніх розповідей Маргіти. І їй це вдалося. Тамара уявила собі красиву жінку, що лежала серед квітів, яка нічого про Христа не знала і була дуже нещасною, а тепер пішла до Нього у вічне блаженство. Дівчиною опанувало сильне бажання побачити її. «Так, я піду до Маргіти, – вирішила вона, – і не тільки до Маргіти!» Там був іще дехто, кого смерть матері підштовхнула до краю могили...

«Ми думали, що він більше не прокинеться, – писала Маргіта, – і що нам доведеться покласти його поруч із матір’ю. Але, слава Господеві, Миколка прокинувся, хоч дуже слабкий, але Христос його все-таки зберіг для нас».

«Я маю побачити матір Маргіти і його теж, – схлипувала Тамара. – У нього така печаль! Він її передчував. Як я можу не піти до нього й не сказати, що мені шкода його матінку. Любі мої, я прийду до вас, щоб плакати разом з вами». З таким рішенням Тамара зустріла лікаря. Вона уважно вислухала його розповідь і, коли довідалася, що пані Райнер завтра повинні вивезти з Орлова, обіцяла приїхати туди з батьком. Вона не затримувала Аврелія.

– Будь ласка, ідіть скоріше, щоб не спізнитися на потяг! – й обіцяла перепросити за нього перед батьком.

Коли Лермонтов пішов, вона побігла в покої свого батька. Вона знайшла його за письмовим столом з якоюсь книжкою в руках. Ніколи ще вона не бачила його таким сумним. Тамара підійшла до нього.

– Батьку мій!

Він здригнувся.

– Тамаро, ти тут? – пригорнув її до себе. – Чого тобі, моя зіронько?

– Батьку, ми поїдемо завтра в Орлів?

– В Орлів, дитя моє, навіщо?

Його і без того бліде обличчя побіліло ще більше.

– Навіщо? Висловити співчуття! Ти хіба не знаєш, що сталося?

– Знаю, але співчуття можна висловити й письмово.

– Письмово? – Вона наморщила чоло. – Батьку, якби я вмерла, хіба не краще було б для тебе, якби пан Микола особисто прийшов, аніж тобі написав?

– Не муч мене, Тамаро! Що за думки! Якби ти вмерла, то нікому не довелося б мене утішати. Я всім стражданням одразу поклав би край.

Дівчина здивовано подивилася на батька і тим самим повернула йому втрачену холоднокровність. Вона доти благала маркіза, поки він нарешті не пообіцяв завтра поїхати з нею в Орлів. Тамара побажала спокійної ночі, коли він сказав, що не має часу для вечері. Вона не знала, що цієї ночі його очі не зімкнулися, що він довго сидів над маленьким портретом.

«Отож, я маю піти на цей похорон! Ти не знаєш, моя квітко, який біль ти мені приготувала, чого від мене вимагаєш! Однак поїхати доведеться, бо підозра небезпечна, навіть якщо сховане могилою ніколи не розкриється і свідків немає... Якщо мене не обманюють мої очі, це він! Мій домашній лікар – син Фердинанда Орловського! Іронія долі! Але як мені впевнитися в цьому, щоб він нічого не запідозрив? Хіба ж настане година, коли земля і мене покриє?»

Наступного дня Тамара Орано ні про що інше не говорила зі своїм батьком, як тільки про Орлів. Коли вони нарешті були готові вирушати, зібралася ціла група охочих, серед яких і родина Зарканих. Усі хотіли наостанок побачити красуню пані Райнер, про яку ще довго ходили розмови серед жителів Подграда і його околиць.

Для пана Миколи й пана Адама прибуття Орано було великою розрадою. На жалобній церемонії їм запропонували місця серед членів родини. Хоча Тамара не знала заповіді «плачте з тими, хто плаче», проте вона її виконувала, і зацікавлена публіка стверджувала, що хазяїн Подолинського замку теж був дуже засмучений. Однак він усю свою увагу приділяв лише пану Миколі Орловському. Надовго запам’ятали подградці дивну картину: навколо розкішної труни з одного боку сиділи пан Микола з маркізом Орано, Маргіта, лікар і прекрасна єгиптянка. За ними стояли пан Адам і лікар Лермонтов, потім Манфред Коримський біля свого блідого сина, з іншого – стояв барон Райнер, а поруч з ним, бо прийшли разом, провізор Коримського. Як він у своєму простому чорному костюмі потрапив у ряд високих панів, багатьом незрозуміло. Його скромний вигляд показував, що він не звик бути на виду. Навіщо він тут?

Ніхто не знав, що, коли небіжчиця одного разу встане, вона пройде повз увесь ряд цього вишуканого товариства, щоб подати руку пану провізорові. І вони разом стануть перед Господом, до Якого він її навернув, і вуста її скажуть: «Воздай йому за любов, Господи!» Так, цей світ не знав, і довідається тільки там, де більше немає смерти.

Розділ сорок третій

Одного вечора тінистою алеєю Цвинтарної вулиці проходжали декан Юрецький і капелан Ланг, зайняті серйозною розмовою.

– Хто б міг подумати... – почав капелан Ланг. – 3 таким інтересом і так уважно вона завжди слухала, сердечно дякувала за проведені з нею заняття – і раптом таке!

– Вона справжня донька своєї матері, – підтвердив декан. – Наталія навіть на смертному одрі виявила впертість. Коли я вперше розмовляв з Маргітою Орловською, вона здалася мені досить вільнодумною. Але аж такого я від неї не очікував.

– Багато в чому винний Адам Орловський, – зауважив капелан, морщачи чоло. – Він мав вжити заходів! Але через те що сам ні у що не вірить, то йому зовсім байдуже, які переконання і думки має дружина. А пан Микола...

Декан махнув рукою.

– З моменту смерти його доньки з ним роблять що хочуть. Ви знаєте, ваше священство, що пані Маргіта виділила багато грошей на ремонт реформаторської школи в Боровці?

– Знаю, однак це мене не так турбує, як рух серед тутешніх протестантів, те, що Коримський погодився надати їм свій будинок для проведення зібрань.

– Він, напевно, сподівається, що вони вимолять йому сина.

– Але послухайте, пане капелане, цей Урзин небезпечна людина! Куди не піди – скрізь чуєш його ім’я. У нього в аптеці великі можливості розмовляти з людьми, і бідняки його дуже поважають. Варто побоюватися, що він поширить псевдовчення серед наших вірян.

– Я вже звертав увагу нашого священства на нього. Мені стало відомо, що дехто з наших ходив на їхні зібрання. Був би це якийсь лютеранський рух, я б не побоювався. Але сам пастор з Раковіан виступив проти них, тож я думаю, що Урзин – сектант, він тут створює секту, проти якої ми, а також реформатори потім будемо безсилі, коли вона засяде в приватному будинку.

Причиною розмови цих двох панів були манускрипти Маргіти Орловської, які виявилися громом серед ясного неба. Пан декан написав один лист пану Миколі, другий – пану Адамові, а капелан тим часом надіслав довге послання пані Маргіті.

– Знаєте що, – раптом сказав Юрецький, – завтра я поїду в Раковіан до пастора і попереджу його, нехай буде напоготові. Адже Подград – великий приход. Наскільки меншим стане його прибуток, якщо парафіяни перейдуть до Урзина! Коримський, напевно, не підозрює, які наслідки можуть мати його дії. У справах віри він таке саме порожнє місце, як Адам Орловський. Я впевнений, що цей непомітний, на вигляд безневинний провізор має великий вплив на світогляд Миколки Коримського й Маргіти Орловської. Якщо його усунути, увесь рух припиниться і все затихне.

– Однак його зараз не так просто усунути. Про це треба було думати раніше, ваше священство. Орловський і Коримський йому зобов’язані. Кажуть, що він дбав і доглядав пані Райнер до приїзду його милости. І відтоді, як він тут, в аптеці зразковий порядок. Лікар Раушер каже, що Коримський більше ніколи не знайде такого провізора, це дуже надійний працівник. Але от що я придумав: сьогодні ввечері я піду на їхнє зібрання і подивлюся, чи буде хтось там з наших парафіян. Якщо ні, то залишимо поки що цю справу у спокої. Нехай реформатори переймаються, як їм бути далі.

– Добре, пане капелане, подивіться і прийдіть потім до мене, навіть якщо буде дуже пізно. Мені це цікаво.

Цікавість пана декана було задоволено, але як?! Капелан Ланг о пів на десяту повернувся, розпашілий від швидкої ходи.

– Дозвольте мені все розповісти, ваше священство, – відповів він на запитання свого начальника. – Входжу в аптеку. Чути спів, прямо-таки спеціально для того, щоб увести душі в спокусу. Відчиняю двері великого приміщення, освітленого гарними світильниками. На вікнах – довгі бордові штори, а на розмальованих стінах різні вислови з Біблії, написані золотими буквами. Попереду – невеликий стіл, накритий цупкою скатертиною. На ньому лежить книга, а перед столом стоїть стілець. Уздовж стін – у три ряди – стільці, майже всі зайняті. У кутку – гармонія, за якою сидить дівчина. І що ви думаєте, ваше священство, скільки я бачив там наших людей?

– Хіба з наших там теж хтось був?

– Авжеж, я нарахував тринадцять, і хто знає, скільки там іще було, кого я не впізнав!

– Ох! І що ж ви зробили?

– Я сів ближче до дверей і почав слухати. Спочатку заспівали, а потім до столу підійшов Урзин, помолився і почитав з Євангелія. Потім вони ще раз заспівали, і він знову читав і пояснював прочитане. Ваше священство, цих людей довше терпіти тут не можна! Ви б чули, що Урзин говорив. Не торкаючись нашого вчення ані єдиним словом, він підривав його з усіх боків. Заперечував, що після смерти буде виявлена милість, і стверджував, що людина вже на землі має одержати спасіння. Провізор говорив це так просто і переконливо, що я сам ледве не повірив. Потім він закликав помолитися. Я не міг довше терпіти й поспішив до вас. Буде справді добре завтра вранці поїхати в Раковіан. Одну вимовлену ним фразу я добре запам’ятав: «Друзі, не обманюйте душі свої! Ні діла, ні церемонії, ні церковне сповідання, ні священник, ні навіть читання Слова Божого не можуть дати спасіння. Але зараз, цієї миті, це може та хоче зробити Ісус Христос, Син Божий. Прийдіть до Нього!»

До глибокої ночі пан Юрецький і капелан Ланг сиділи разом і радилися, як краще захистити «свою череду від цього вовка в овечій шкурі», від цього «авантюриста і його псевдовчення».

Тим часом «мрійник» сидів біля ліжка свого помічника Генріха, у якого боліла голова. Провізор робив йому холодні компреси.

– Пане Урзине, висловити не можу, який я щасливий, що Ісус Христос прийняв мене і дав пізнати істину. Сьогодні я розмовляв зі своєю матір’ю. Спершу злякалася, але коли ми трохи поговорили, вона погодилася з моїм виходом з католицької церкви. Я такий вдячний Господеві, що навіть слів не доберу. Порадьте, коли і як мені це зробити.

– Не поспішай, Генріху, – сказав Урзин, провівши рукою по голові юнака.

– Ви думаєте, що я шкодуватиму? Ні! Я хочу волі. Я хочу перед всіма відкрито свідчити про Христа.

– Я тобі вірю, і все-таки прошу зачекати. Твій вихід із церкви завдав би мені багато неприємностей, які радо перетерпів би, але в нас багато слабких у вірі, і на них потрібно зважати. Продовжуй зі мною трудитися, свідчи про Господа, запрошуй молодь, як ти робив дотепер. Але щойно ти відкрито відірвешся від католицької церкви, почнуться переслідування і ворожнеча. Тобі вони не зашкодять, навпаки, укріплять, бо ти вже стоїш на скелі, а ось іншим стануть спокусою.

Серце юнака аж терпло. Він прямо-таки бажав страждань заради Христа. Однак думка про те, що ці страждання насамперед завдали б шкоди любому провізору, його стримувала.

– Я все зроблю, як ви сказали, – пообіцяв він лагідно.

Пан провізор іще раз перемінив компрес, помолився з ним і пішов. У своїй кімнаті він відчинив вікно і, звівши очі до неба, тихо помолився: «Господи! Справа Твоя росте й розвивається. Слава й подяка Тобі за це! Збережи цю невелику громаду і дай їй гарного пастиря. Ти знаєш, що я вже недовго зможу тут залишатися». По його обличчю було видно, як він бажав, щоб ця молитва дійшла до Господа.

Розділ сорок четвертий

У ялинковому лісочку просто неба, слухаючи шум вітру у верхівках дерев, на кушетці лежав Миколка Коримський. Юнак був один. У руці тримав листа, який час від часу притискав до грудей. Він приніс йому багато радости.

Батько писав:

Я сподіваюся, що, повернувшись, ти будеш задоволений: зала прибрана і зібрання тепер проходять у нас. Відвідувачів, кажуть, стало набагато більше, аніж раніше. Днями привезуть фісгармонію.

Пані Прибовська повідомила, що в неділю ввечері зібрання відвідав капелан Ланг. Хто знає, що йому треба! Учора я одержав листа від пастора з Раковіан. Він наполягає на звільненні Урзина. Однак я маю спочатку підшукати йому заміну, що навряд чи вдасться. Оскільки Урзин мені вельми потрібен, я хочу залишити його в себе надовго. Ми всі йому зобов’язані. За те, що він зробив для нас, віддячити неможливо, і ми зобов’язані подбати, щоб він у нас працював не задарма. Урзин попросив мене призначити Генріха помічником. Під його керівництвом цей хлопець робить успіхи. Я маю намір у майбутньому запропонувати Урзину прийняти аптеку. Сам я, як і обіцяв, більше ніколи не працюватиму в ній. Тебе я там теж не можу та й не хочу бачити. Тож віддамо аптеку йому. Урзин, я думаю, зможе її викупити, виплачуючи суму частинами. Зрозуміло, ми запросимо за неї недорого і таким чином хоч якось віддячимо йому за його любов. Тепер я поруч із залою хочу влаштувати простору квартиру для нього, щоб він у майбутньому міг створити сім’ю. Я думаю, що син мій цим буде задоволений.

Ще й як! На крилах Миколка просто зараз полетів би до батька. «Який він добрий і шляхетний! Мирослав тепер забезпечений. Скоріше б мені одужати, – мріяв Миколка, – щоб я міг допомагати тобі, мій друже! Я ж не обіцяв не працювати в аптеці. Я ще часто буду тобі допомагати, щоб ти мав більше вільного часу для служіння Господеві. Але оскільки Генріх робить такі успіхи, мені хотілося б, щоб ти, любий друже, побув хоч кілька днів у нас, поки батько вдома».

Юнак розплющив очі й побачив Маргіту. Як вона схожа на їхню любу матінку! Миколка схопився рукою за серце, щоб вгамувати біль.

– Вітаю, Маргіто! – гукнув він.

Побачивши брата, вона підбігла й сіла на старий пень біля кушетки.

– Здрастуй, Миколко! Я тебе сьогодні ще не бачила. Справи були, усе ніколи, – вибачилася вона. – Ну, як ти почуваєшся?

– Чудово, Маргіто!

Вона подивилася на нього не то сумніваючись, не то радіючи.

– Я тобі розповім про причину своєї радости, але спершу ти скажеш, чому така замислена?

Вона поклала голову йому на плече.

– Ох, Миколко, мені потрібно зробити дуже важливий крок.

– Який, Маргіто?

Брат обійняв її.

– Я сьогодні нарешті наважилася віддати дідусеві й Адамові листи від декана Юрецького. Я не знаю їхнього змісту, але здогадуюся. Минулого тижня я одержала листа від декана Юрецького, у якому він нагадав про конфірмацію, що відбудеться в липні. У відповідь на цей лист я послала йому свій зошит «Чому я не можу бути членом католицької церкви». Після цього я одержала листа від капелана Ланга. Ось він, можеш прочитати. У дідуся позавчора боліла голова, учора він був у Подолині, Адам повернеться лише сьогодні. Тому я прийшла до тебе, щоб разом помолитися, перш ніж я віддам ці листи.

– Не бійся, Маргіто, ти ж знаєш, що Ісус Христос усе влаштує. Спершу помолімося. Потім я тобі скажу щось дуже радісне для нас обох.

Вони схилили коліна, і Миколка взяв її складені руки у свої. Після молитви він прочитав листа від батька. Щоки сестри порожевіли, очі засяяли.

– Миколко, коли я віддам листи, то попрошу дозволити мені відкрито перейти в євангелічну церкву, і тоді ми разом будемо працювати. Я гратиму на фісгармонії та диригуватиму хором. Ми разом будемо розганяти хмари неуцтва й омани, як учора сказав Степан, щоб люди не могли поскаржитися, що ми, знаючи Христа, дали їм без Нього загинути.

– Правда, так буде добре. А в мене безперестанно звучать у вухах слова нашої матінки, що пішла у вічність: «Причиною мого нещастя і блукання було те, що я не знала Христа».

– Я їх теж не можу забути, і мені ввесь час хочеться кожному про Нього розповідати. Але маю тобі ще дещо повідомити: учора Тамара була в мене. Вона прочитала вже весь Новий Заповіт, до того ж Аврелій щодня їй і її компаньйонкам уголос з нього читає і пояснює. Але й це не головне. Вона вражена тим, що дотепер жила в такій темряві, й боїться, що Ісус Христос її не прийме, бо дотепер не поклонялася Йому. Аврелій вважає, що в неї зараз точиться та боротьба, як колись у нас. Як добре було б, якби Мирослав з нею поговорив! Ми всі маємо потребу в підбадьоренні.

– Маргіто, напиши сьогодні батькові, щоб відпустив Урзина до нас на кілька днів. Мирослав обов’язково знайде потрібні слова для Тамари, щоб вона увірувала в Ісуса Христа і була щасливою. Я її вже так давно не бачив, – зітхнув він.

– Якщо хочеш, я приведу її сюди, коли вона завтра приїде до мене.

– Ти гадаєш, що вона захоче сюди прийти?

– Звичайно, вона завжди про тебе запитує.

– Але мені незручно тут її прийняти!

– Чому незручно? Вона знає, що ти хворий. Я зараз піду подивлюся, чи не потрібно вам чогось по господарству, а потім зайду до дідуся. І відразу напишу листа батькові й панові Урзину. Помолися за мене, Миколко. На добраніч! Передай вітання Степанові й Петрові, якщо прийдуть.

Поцілувавши брата, Маргіта пішла. Миколка залишився один.

«У неї зараз точиться та ж боротьба, як колись у нас», – повторив він слова Маргіти, – Аврелій мені цього не казав. Він її щодня може бачити й говорити з нею, Маргіта – кожен другий день... Адам, дідусь – усі, окрім мене... І що в цьому дивного, що саме ти її не можеш бачити?»

Юнак сховав обличчя в подушку й уявив собі – уже вкотре! – як там, біля труни матері, до його руки торкнулася маленька ніжна рука і як її очі співчутливо дивилися на нього. «Тамаро, ви теж прийшли?» – запитав він тоді. – «Як я могла не прийти? У вас таке горе...» Чому він не міг забути ці слова? І що це було за обличчя, що так часто він бачив уві сні?

«Чому я постійно думаю про неї? Адже я її так мало знаю, – міркував він далі. – Усі вже мали можливість краще познайомитися з нею. Усі, окрім мене».

На це питання юнакові ніхто не міг відповісти. Тільки зозуля вдалині розмірено кувала, немов хотіла на щось звернути його увагу.

Неподалік, на іншому боці дороги, якою пішла Маргіта, раптом розсунулися кущі й у їхній зелені з’явилася вершниця, уся в білому, як марево. Очі її були опущені, вона їхала задумавшись. Але голос зозулі відвернув від роздумів. Вона підвела очі – і рум’янець залив її чарівне личко. Її сині очі засвітилися від щастя. Здавалося, їй хотілося пришпорити коня, однак вчасно стрималася. Зіскочивши, дівчина прив’язала коня до дерева й обережними кроками наблизилася до місця, де відпочивав Миколка.

Чотири тижні минуло відтоді, як вона познайомилася з Миколкою Коримським. Багато пережила дівчина за цей час. Велике, про що душа її ніколи не мріяла, відкрилося їй. Хоча істина Божа ще не звільнила її, вона вже ходила у світлі. Завдяки точному дотриманню призначень лікаря Лермонтова, й особливо завдяки тому, що вона щодня допомагала садівнику в парку, про що її батько нічого не знав, дівчина фізично зміцніла, тож могла вже робити досить тривалі прогулянки. Протягом цих чотирьох тижнів вона ще жодного разу не втрачала зір, хоча багато плакала – спочатку над матір’ю Маргіти, потім через погіршення стану здоров’я Миколки і, нарешті, у ці останні дні через те, що батько виховав її без Бога, без Ісуса Христа. Він і зараз, щойно мова заходила про Бога, не давав їй і слова сказати. Здавалося, що дороге ім’я Ісуса було йому ненависним.

Тамара завжди йшла до батька з усіма своїми проблемами. Але в цій боротьбі, коли здавалося, що вона одна з тих нерозумних дів, яких не пустили на шлюбний бенкет і які ніколи не побачать Небесного Нареченого, – не могла до нього йти. До того ж безперестанно прагнула хоч на мить побачити Миколку Коримського. Кожного другого дня дівчина приїжджала в Гірку з наміром попросити Маргіту разом провідати його, але не вистачало сміливости висловити це прохання.

Сьогодні її бажання перемогло все. Вона вирішила хоча б проїхати повз те місце, де він жив. Може, лікар Аврелій буде на вулиці й запросить її ввійти? І от вона знайшла Миколку тут, одного в лісі!

Тамара ступила кілька кроків, і листя під її ногами зашелестіло. Юнак повернув голову і радо скрикнув:

– Панно Тамаро!

Дівчина поспішила до нього і потиснула його протягнуті руки, не в змозі вимовити ані слова.

– Як ви сюди потрапили, панночко? – питав він здивовано і радісно. – Ви з’явилися так раптово, як фея із чашечки лілії, щоб ощасливити нещасного мандрівника, який навіть не може гідно її прийняти.

– Не кажіть так, мені боляче від цих слів. Мені нічого не треба, тільки хоч раз побачити вас.

Дівчина схилила голівку, як напоєна сонячним світлом квітка, і присіла поруч на пеньок. Миколка пестив її руки і притискав до своїх губ. Навколо запала казкова тиша. Весна в природі вже минула, але в серцях цих молодих людей вона тільки починалася. Вони не могли сказати, звідкіля з’явилося це щастя, знали лише, що воно прийшло.

– Ви мені ще не відповіли, Тамаро, як ви сюди потрапили? – благально запитав її юнак.

– Я прийшла до вас.

– Саме до мене? – із сумнівом у голосі вимовив Миколка.

Він піднявся, щоб краще бачити дороге обличчя. Тамара подивилася на нього – і наче повернула йому силу життя.

– Так, я хотіла побачити вас.

– І чому ви раніше не прийшли? Як я мріяв про ваш візит! Я тужив за одним лише поглядом ваших милих очей, а ви все не приходили!

Юнак сам не знав, які почуття видавав його голос. Він відпустив руки дівчини. Вона їх склала на грудях, і сльози блиснули з її очей.

– Я не знала, – мовила Тамара, – вдень і вночі про вас думала і багато плакала. Ніхто до вас не запрошував, і я не знала, чи хоч згадуєте ви мене.

– А якби ви знали, як я тужив, то прийшли б?

– Не запитуйте мене про це!

Вона схилила голову, і в лісі довго панувала тиша.

– Я дякую вам, Тамаро, – перервав Миколка мовчання. – Ви бачите мій стан. Я дуже повільно повертаюся до життя. Але дякую Ісусу Христу за це! Однак хочу знати, що ви пережили за період моєї відсутности. Чи це надто зухвало з мого боку, якщо попрошу приділити мені трохи часу і часточку того щастя, яким ви обдаровуєте моїх рідних, спілкуючись із ними? Ви здійсните моє бажання?

Дівчина знову поклала свої руки в його.

– Якщо хочете, я трошки побуду поряд, – сказала вона рішуче, – і розповім вам усе.

Вона почала розповідати, не зважаючи на час. Говорила про свої печалі й сумніви. Миколка натомість розповів, як на порозі смерти пізнав любов Бога й Ісуса Христа; яку любов він тепер відчуває до людей. Сказав, що коли Ісус Христос в останню годину прийняв його матір, то Він і її, Тамару, прийме, у якої ще все життя попереду. Але закликав не баритися із цим рішенням.

Захоплені бесідою, вони несподівано почули чиєсь вітання.

– Степане, це ти?! – радо скрикнув Миколка.

Маркіза здивовано дивилася, як він подав руку селянину і як вони по-братерському обійнялися. Про що хлопці говорили між собою, вона не розуміла. Але потім незнайомець звернувся до неї гарною німецькою.

Хлопець запитав, чи прийшла вона теж порадіти милості Ісуса Христа до пана Коримського, поліпшенню його стану здоров’я?

Вона ствердно кивнула.

– Маркіза по доброті свого серця прийшла, щоб зі мною порадіти, хоч я ніколи не робив їй нічого доброго, – усміхнувся Миколка і серйозно додав, що вона не може повірити, що Ісус Христос її любить, бо дотепер не знала Його.

Тамара злякано подивилася на свого друга: навіщо він говорить таке селянину?

– Це легко зрозуміти, – відповів той серйозно. – Зі мною було те саме: я думав, що Ісус Христос не може мене любити. Хотів спочатку заслужити Його любов і поторгуватися з Ним. Однак із Христом так не можна: Він нічого не продає. Він тільки дарує.

– Чуєте, Тамаро? – сказав Микола, нахиляючись до замисленої дівчини.

– А я з Ним не торгуюся!

– Ні, ви тільки говорите: «Ось, Господи, Тобі за те, що Ти мені дав інше...»

– Ну і як ви потім могли повірити і зрозуміти, що Він вас любить? – звернулася вона до Степана.

– Зрозуміти я цього й дотепер не можу, – відповів хлопець, хитаючи головою, – і що більше я Його пізнаю, то менше розумію, за що Він мене любить. Так само, як я не можу зрозуміти, чому для мене світить сонце і чим я заслужив стільки добра. Я просто повірив цьому і переконався.

– А як ви переконалися? – зацікавилася Тамара.

– Я прийшов до Нього зі своїми гріхами, і Він мені їх простив. Зробіть те саме, панно маркізо, і Він вам також простить. Хто впевнений у прощенні, той більше не сумнівається в Його любові.

Слухаючи Степана, маркіза розкривала очі ширше і ширше, немов у них загоралося світло. Маргіта, Миколка, Аврелій – усі вони говорять, що Ісус Христос їм простив, що Він і її простить. А вона думала, ніби їй спочатку треба заслужити Його любов, і тільки тоді все буде добре. Але як вона могла любити Ісуса, коли ще не просила в Нього прощення?

Раптом вона простягнула Степанові руку.

– Я вам щиро дякую, але вже мушу йти додому.

Потім вона повернулася до Миколки.

– Завтра, – сказала вона тихо і залилася рум’янцем, – я знову прийду сюди. Ви тут будете?

Миколка зашарівся від щастя.

– Звичайно, я буду тут, якщо Господь дасть гарну погоду. Ви прийдете і скажете мені, що для вас світло вже засяяло?

– Не знаю, можливо. На добраніч!

Степан підвів їй коня, із замилуванням погладжуючи тварину.

– Пані Тамаро, Бог усе робить нам на добро, навіть якщо ми Його і не розуміємо, – сказав Миколка. – Я багато віддав би за те, щоб мати змогу провести вас!

– Не поспішайте, Миколко, – утішила вона, як це роблять добрі друзі, – ми з вами ще підемо гуляти.

Він усміхався. Уже двічі дівчина намагалася відняти свою руку, але він її не відпускав, підносячи до вуст. Йому так важко прощатися з нею. Коли Тамара нарешті поїхала, він довго дивився услід. На пагорбку вона озирнулася, кивнула головою та усміхнулася. І ця усмішка доповнила те, чого не сказали вуста. Потім маркіза зникла в ялиновій хащі. Юнак заплющив очі.

– Не засмучуйтеся, – бадьорив його Степан, – адже вона ще приїде.

Степанові так хотілося утішити друга. Він йому щиро співчував і розумів його без слів. Адже й він під час хвороби так само дивився вслід Марійці, немов вона назавжди йшла, а він без неї жити не міг. Миколка відчував, що друг його розумів, і від цього Степан став іще ближчим і дорожчим. Юнак розповів, у якім невігластві батько виростив свою доньку. Розповіддю він викликав в серці Степана ще більше жалю до маркізи.

– Чому ви мені раніше не сказали про це, пане Коримський? – з докором запитав він. – Ми могли б давно молитися за неї, за її нещасного батька. Зробімо ж це тепер і попросімо Господа, щоб Він по милості Своїй уже сьогодні їй відкрився і дав сили засвідчити це перед батьком.

Степан подумав, що коли панна маркіза пробудиться до нового життя і стане свідчити про Христа, то вдома на неї чекатиме мало хорошого. Але ці думки він залишив при собі, щоб не тривожити хворого друга. Вони разом помолилися, благаючи Господа, щоб Він у Своїй любові й милості відкрився дівчині, дарувавши сили свідчити про Нього.

Розділ сорок п’ятий

На превелику радість обох компаньйонок, що неабияк хвилювалися від невідомости, де їхня володарка так довго затрималася, Тамара щасливо повернулася додому. Вона була люб’язною з усіма, насамперед з батьком, а також із професором Ґеринґером, що вже тиждень перебував у Подолині!

Після вечері всі виявили бажання піти в парк, але дівчина відмовилася, пославшись на те, що стомилася за день, а завтра хотіла рано встати. Батько сам проводив її до покоїв.

– Чи ти не хвора, моя перлинко? – допитувався він.

– Ні, батьку. Але мені чогось не вистачає, а чого – навіть пояснити не можу, – відповіла вона, схиливши голову йому на плече.

Чоловік почав наполягати поділитися з ним.

– Не сьогодні, батьку, завтра. Завтра я тобі все скажу. А тепер залиш мене, будь ласка, одну.

Маркіз пішов з тяжким серцем, побоюючись, що після чергового поліпшення здоров’я через перевтому вона знову ослабне. Він довго не міг заснути, та й сама ніч видалася неспокійною.

Тим часом Тамара у своїх покоях довго стояла біля вікна на колінах і каялася перед Господом у всьому, що її гнітило. Вона гірко плакала, мимоволі скаржачись Богові на батька за те, що той не зробив нічого, щоб вона пізнала любов Свого Творця і Спасителя.

– Знаю, що я дуже зла, неслухняна й норовлива. Миколка так терпляче несе свій хрест, аби нікого не засмутити. А я що зробила? Я постійно всіх мучила! – плакала вона. – Ти, дорогий Ісусе, за мої примхи дав прибити Себе до хреста, Ти вмер за мене, а я Тебе не знала, не шукала Тебе. Мільйони людей схиляються перед Тобою, величають Тебе й дякують Тобі, а я захоплювалася грецькими богами, схилялася перед небесними тілами і природою. Я вихваляла людський розум, освіту, що завгодно, тільки не Тебе. Мені соромно, що я виросла язичницею. Якщо Ти можеш, прости мені всі мої провини і з ласки Своєї прийми мене! Я так хочу вірити, що Ти мене любиш, але це неможливо, поки Ти мені не простиш. Прости! – слізно благала Тамара, бо їй здавалося, що всі її молитви даремні.

Вона підвелася з колін. Зі сльозами на очах подивилася на зоряне небо. Яке воно високе й далеке! Невже Ісус Христос може її чути? Але раптом дівчині здалося, начебто небо опускається нижче й нижче, і тільки треба простягнути руку до зірки, що сяяла їй з висоти.

– Господи Ісусе Христе! – проговорила вона вже не вустами, а серцем. – Прости!

І дівчина повірила, що Він її почув. У ній усе стишилося. З упевненістю чекала вона на відповідь. Той, що сказав: «Хто ж шукає Мене – Мене знайде» і «Хто до Мене приходить, Я не вижену геть», – не обманув бідолашне дитя пітьми. «Витяг мене Він із згубної ями, із багна болотистого, і поставив на скелі ноги мої, і зміцнив мої стопи».

Тамара раптом відчула, що вона вже не одна серед пітьми і страху. Щось у ній і навколо неї сталося, описати того не могла. Незрозуміла небесна сила потрясла і пронизала її. Вона впала без звуку, наче зламана квітка.

Коли дівчина отямилась, уже світало. Вона озирнулася. Звідки це світло? Уся її спальня осяяна. Вона знову зімкнула очі і зрозуміла, що світло це – в ній самій.

– Ісусе, Ти любиш мене! – зраділа вона. І подивилася вгору, простягши обидві руки до неба. – Ти мені простив!

Раптом кімната здалася Тамарі затісною. Вона вибігла на балкон, щоб бути просто неба. Пісня хвали була на її вустах. Хотіла, щоб цей ранок ніколи не минув, щоб їй назавжди залишитися наодинці з любим Ісусом. Водночас захотілося якнайшвидше поділитися своїм щастям з іншими.

Нарешті вранішня прохолода заспокоїла її. Тамара на балконі лягла на диван, склала руки й солодко заснула.

Такою знайшов її батько о восьмій ранку після тривалих пошуків. Він вирішив, що вона рано вийшла прогулятися й заснула. Побачивши її, він прогнав геть усі свої побоювання. Щасливий вираз на рум’яному від сну личкові робив її напрочуд чарівною. Такою батько її ще не бачив. Маркіз присів біля дивана, дивлячись на доньку, як на божество. Вона здригнулася. Може, відчула його погляд і від цього прокинулась.

– Батьку мій рідний! – вона руками оповила його шию.

– Рідненька, хіба в замку тобі мало місця? – люблячи, докоряв він. – Чому ти спиш на балконі?

– Я тут спала? – запитала вона, здивовано озираючись. – Батьку, яка дивовижна ніч! Спочатку була пітьма й жахлива боротьба, а потім – мир, світло і любов. Батьку, радій зо мною: Ісус Христос мені простив! Він мене любить! Він простив, що я дотепер жила в пітьмі, без Бога і Христа, що я Йому не поклонялася і не любила Його. Цю любов осягнути неможливо!

Захоплена почуттями дівчина не помітила, як маркіз жахнувся від її слів. Такі почуття, які зараз вирували в душі чоловіка, що безсило притулився до стіни, може відчути господар, на очах якого валиться дім, який він роками будував. Маркіз Орано так пильнував, щоб його доньку змалечку оточували люди, які б не знали ні Бога, ні Христа! Він так пильнував, щоб ім’я Ісуса при ній ніколи не вимовлялося! Компаньйонкам і слугам за договором заборонено говорити з нею про Нього. Жодна релігійна книжка ніколи не потрапляла їй до рук. Він виховував її в дусі освіти 19-го століття. Хотів довести світові, що він і його дитя обійдуться без Христа. І раптом його донька з такою радістю, якої в неї не викликали жодні скарби світу, вигукує: «Ісус любить мене!»

Так, його дім упав, це він зрозумів. Занадто добре він знав свою доньку. Також знав, що цей ненависний Ісус, коли вже заволодів чиїмось серцем, то ніколи не залишить його. «І ніхто їх не вихопить із Моєї руки», – йому серце нагадало слова, що він колись чув.

– Батьку, що з тобою? – раптом скрикнула Тамара, вражена зміною в його обличчі.

Дівчина підбігла до батька, щоб обійняти, але він відсторонив її; його погляд, що дотепер виражав тільки любов, простромив її як ніж, змусивши відступити.

Цієї миті двері відчинилися і на балкон вийшов професор Ґеринґер. Маркіз Орано його помітив. Зусиллям волі він опанував себе, зустрівши вченого зі звичайною ввічливістю. На доньку він навіть не дивився. Тамара, привітавшись із професором, тихо вийшла.

У салоні на столі лежав Новий Заповіт. Вона розгорнула його, бажаючи знайти слова для підкріплення. Її погляд зупинився на словах, що вразили її: «І видасть на смерть брата брат, а батько – дитину. І “діти повстануть навпроти батьків”, – і їм смерть заподіють. І за Ім’я Моє будуть усі вас ненавидіти. А хто витерпить аж до кінця, той буде спасений!» Ніхто не пояснив Тамарі цього вірша, але вона його зрозуміла, як зрозуміла раптом і те, що через Ісуса Христа і Його ім’я втратить усе, що дотепер для неї називалося «батьківською любов’ю».

Чи треба дивуватися, що це відкриття її приголомшило? Адже в цілому світі вона не мала нікого, окрім батька. І знову дівчина схилила коліна, але не молилася і не плакала. У всій своїй слабості вона лежала біля ніг Христа, на тому єдиному місці, де можна знайти розраду й силу. Навколо неї все раптом посвітліло, знову вона відчула солодкість любови Господа, так само, як минулої ночі й рано-вранці. Вона відчула, що навіть коли земний батько від неї відвернеться, у неї є інший добрий Батько, що віддав Сина Свого за неї, що вона належить цьому Синові – Ісусу Христу. Тепер вона також зрозуміла те, що казала Маргіта про свою матір: що Ісус Христос наповнив її.

Дівчина покликала покоївку, щоб зачесатися і вдягтися. Під час сніданку Тамара була трохи блідою, але обличчя її сяяло. Дівчина привітала всіх, зокрема й батька, начебто вона з ним іще не зустрічалася. Він на її вітання відповів поклоном і також, начебто нічого не відбулося, поцікавився, чи добре вона спала. Але в його очах, що намагалися уникати її погляду, було вже щось чуже. Уперше в житті вона довідалася, що таке гнів батька.

Після сніданку маркіза зі своїми компаньйонками поїхала в М., де вони хотіли купити паперу для малювання. Дорогою Тамара розповіла паннам про своє навернення і спонукала їх шукати й любити Ісуса Христа. На питання, чи знали вони Його вже раніше, перше ніж лікар Лермонтов до них прийшов, вони відповіли ствердно. Обидві вони були протестантськими християнками і знали історію життя, страждань і воскресіння Ісуса Христа.

З невимовним сумом Тамара подивилася на них. «Вони знали. Чому ж вони залишили мене в темряві? Хіба не боялися, що я могла загинути навіки?»

Ася плакала, виправдовуючись забороною маркіза навіть згадувати про це. Орфа цілувала маленьку руку Тамари й говорила, що їй дуже шкода свою володарку, але допомогти не могла, бо сама не має ні віри, ні переконання, як пані Маргіта Орловська, лікар Лермонтов.

– Хоча ми й раніше за тебе знали, ти нас випередила. Учора мені лікар Лермонтов сказав, що я маю пережити відродження. «Яке відродження?» – подумала я. А от зараз бачу, що значить одержати в дарунок від Бога нове життя і бути світлом для інших, яке запалив Сам Ісус Христос, – говорила Орфа.

Бесідуючи, дівчата поверталися додому з наміром від сьогодні служити Христу. Ася бажала цього заради своєї любої володарки, а також, щоб заспокоїти розтривожену совість. А Орфа хотіла виправити упущене. Вони обидві відчували, що Тамара приведе їх до Христа.

Людина – дивна істота. Скільки Аврелій Лермонтов молився, щоб ці три панянки знайшли шлях спасіння! А коли довідався, що його молитви почуті і що в серцях двох інших дівчат також дозрівають добрі плоди, ледве повірив цьому. Сьогодні вони всі разом молилися після читання Слова Божого, не помітивши, що хтось стояв під дверима і слухав. Після молитви слуга зупинив Лермонтова в коридорі, попросивши його зайти до маркіза.

У вухах Аврелія досі звучали радісні слова пацієнтки: «Скажіть Миколці, що я послухалася Степана й увірувала в любов Господа Ісуса Христа».

Щойно лікар з’явився, маркіз відійшов від вікна, де стояв зі схрещеними на грудях руками. Ледь помітним кивком голови він відповів на вітання.

– Ваша світлість веліли мене покликати?

– Так. Я хотів би знати, які обов’язки ви, відповідно до нашого контракту, виконуєте: домашнього лікаря чи проповідника? – різко запитав маркіз.

Аврелій почервонів. Він випростався на весь зріст перед маркізом Орано.

– Ні те, ні інше, ваша світлосте. Я лікар маркізи Тамари і сподіваюся, що ваша світлість не може поскаржитися на те, як я виконую свої обов’язки.

– Це правда! – Маркіз провів рукою по чолу, з величезним зусиллям відвівши свій погляд. – Напевно. Винуватий я сам. Зазвичай я всіх своїх службовців, особливо з оточення доньки, договором зобов’язую ніколи не говорити з нею про релігію. З вами я не вважав потрібним це робити, бо ви лікар. Цю помилку тепер доведеться виправити.

– З мого боку жодної помилки не було. Я з маркізою ще ніколи не говорив про релігію, що, утім, внаслідок її зовсім безбожного виховання було б і неможливо.

– Чим ви мені дорікаєте?! – знову розгнівався маркіз.

– Правдою, ваша світлосте, – спокійно відповів Лермонтов, без зніяковілости дивлячись просто в обличчя маркіза, по виразу якого було помітно, що донині він був оточений рабами, які сліпо корилися його волі. – Я з вашою донькою говорив про божественні істини, про які вона ще нічого не знала, які їй довелося визнати, тому що Бог не хоче погибелі її шляхетної душі. Тому я вказав їй на Ісуса Христа, що може спасти. Я зобов’язаний був це зробити. І якби ви зажадали від мене підписати договір, що заборонив би мені згадувати ім’я Господа, то я такий договір кинув би до ніг вашої світлости.

– Лермонтове! – маркіз відступив назад.

– Так, ваша світлосте, бачу, якими людьми ви оточили себе і як вони до вас ставилися.

– Як вони до мене ставилися? Звичайно, як до людини, яка їм щедро платить, краще за вашого уявного Бога.

– У вас був тільки уявний бог, а мій Бог – живий. У глибині своєї душі я гордував би людиною, яка б зажадала від мене стати нещасним зрадником, що продається за гроші.

У кімнаті запала тиша. Лермонтов зрозумів, що перед маркізом він поставив питання руба. Однак був настільки обурений безбожним вихованням його доньки, що нізащо не відкликав би своїх слів.

Іскри гніву в очах маркіза згасли. Він кілька разів пройшовся салоном, потім зупинився перед Лермонтовим.

– І що вам тепер від того, – звернувся Орано до нього, майже як до рівного собі, – що ви між мною і моєю донькою поставили цей ідеал, перед яким вона – я її надто добре знаю – обов’язково схилиться і якого я так ненавиджу? Хіба Він замінить їй мене і мою любов?

– Так, ваша світлосте. Немає втрати на світі, яку Він не міг би заповнити. – Вуста лікаря гірко здригнулися. – Яке жорстоке серце людини! Коли я пізнав вашу світлість, мені здалося, що ви здатні життя віддати за доньку, а тепер стали її ворогом лише тому, що вона побачила Світло, яке ви ненавидите, але від Якого ніде не сховаєтеся. Так, Господь наш мав рацію: «І вороги чоловікові – домашні його».

– Хто вам сказав, що я стану ворогом власної доньки? – серйозно промовив маркіз.

– Ви самі мене щойно запитували, чи зможе Ісус Христос замінити їй вашу любов? Хіба це не означає, що ви хочете позбавити її своєї любови? Краще не робіть цього. Вашу доньку Ісус Христос утішить, а хто замінить вам любе покинуте дитя? Я напевно можу говорити за бідолашну маркізу, бо й сам один з покинутих. І мене рідний батько залишив через Христа, він покинув мене, мій нещасний і пропащий батько!

Лермонтов закрив обличчя руками... Раптом на його плече лягла важка рука.

– І ви ненавидите цього батька і проклинаєте його, правда ж?

– Я? – Лермонтов прибрав руку з плеча. – Християни не проклинають. Хоч він зробив нещасною мою матір, і вона потрапила до в’язниці, де занедужала, а потім через це вмерла, у моєму серці немає нічого, окрім любови. Я його благословляю, як і Тамара благословляла б вас, якби ви з нею так вчинили. У нас із нею для вас немає нічого іншого, окрім слів Господа нашого: «Отче, відпусти їм, – бо не знають, що чинять вони». А тепер, якщо ваша світлість мною незадоволені, а панна маркіза лікаря більше не потребує, я поверну вам наш договір. Ми можемо більше не зустрічатися.

Лікар хотів дістати папери, але зблідлий маркіз стримав його руку.

– Ні, я не хочу розривати договір. Моя донька не може бути без лікаря. І якщо ви, як я думаю, підштовхнули її на хибний шлях, то не залишайте тепер. Можливо, я згодом звикну до цієї жахливої обставини, однак не так швидко. Ви вільні...

«Слава Богу! – зітхнув Аврелій у коридорі. – Я можу залишитися і допомогти тобі, дорога моя сестро! О Господи, Ти і з цим Савлом можеш упоратися! Змилуйся над ним!»

Маркіз замкнув усі двері, кинувся на диван і гірко заридав.

Це жахливо, коли чоловіки плачуть. Але для таких сліз у чоловіка має бути особлива причина. Так не плачуть ні безневинні, ні скривджені.

Розділ сорок шостий

Коли Маргіта Орловська поверталася від свого брата в Гірку, додому повернувся Адам Орловський. Як завжди, запитав про господиню будинку. Довідавшись, куди Маргіта поїхала, він, не заходячи в дім, пішов їй назустріч. Дорогою чоловік зупинився. Під великим кленом за наказом Маргіти поставили зручні дерев’яні лави. На одній з них, укрившись теплим покривалом, лежав пан Микола.

«Дідусь тут спить, – здивувався Адам, зупинившись поряд. – Який він блідий і змарнілий! Уже два дні як скаржиться на головні болі. Хоч би не занедужав! – подумав він. – Лікар Лермонтов запевняє, що нема нічого страшного, що це від його душевного стану, та лікарі можуть помилятися. Але чому я думаю про гірше?»

Він поцілував дідову руку, яка звисала, і поклав її зручніше.

Старий поворухнувся.

– Фердинанде! – промурмотав він.

«Що йому сниться?» – злякався Адам.

– Фердинанде? – ще тоскніше повторив старий. – І ти тут, Наталіє? Мої любі пропащі діти!

«Навіщо я йому про нього написав, – жалкував Адам. – Може, він би давно забув дядька. А тепер, коли вмерла й тітка, він так багато думає про них, що ті навіть сняться. Хоч би довідатися якісь подробиці від маркіза Орано. Але він явно уникає цієї розмови. От якби дідусь сам його розпитав...»

Адам іще трохи постояв біля дідуся, але той не прокинувся. Тоді Адам повернувся і пішов. Коли проходив повз пишно квітучий кущ троянд, його щоки торкнулася гілочка. Він повернувся і відламав гілочку з трояндою, подумавши: «Прикрасить голівку Маргіти. Квітка їй личитиме!» Адам спробував приглушити в собі ніжні почуття, але не зміг. «Я обіцяв тітці, що зроблю Маргіту щасливою, – подумав він, – а в мене так мало можливостей потішити її. Поїздка й похорон зайняли майже тиждень. Вона багато часу приділяла Миколці, а з приїздом професора тепер я завантажений роботою в Подолині. Ми ще так мало спілкувалися, власне, тільки раз на балконі...»

Адам знову пригадав той момент, коли Маргіта у своїй скорботі, шукаючи в нього розради, пригорнулася до його грудей. І тепер, коли його серце сильніше забилося від бажання, щоб та мить повторилася, під чиїмись ногами заскрипів пісок, і спогади розвіялися. Він підвів голову і побачив Маргіту. Вона йшла йому назустріч. На її руці висів знятий з голови капелюшок, у якому був оберемок польових троянд. Вона йшла задумавшись, і Адам ледь устиг сховатися за кущами на узбіччі, щоб, коли вона порівняється з ним, пригорнути її до себе. «Вона прекрасніша за всі троянди», – подумав він.

– Адаме, це ти? – злякано вимовила вона.

Чоловік обійняв її, і вона не намагалася звільнитися. Навпаки, її сині очі засвітилися, і в серці Адама ще сильніше спалахнув вогонь.

– Так, я нарешті вибрався зі старожитнього пилу, щоб подихати свіжим повітрям реальности. Ти звідки йдеш із такою багатою здобиччю?

Молода жінка спробувала звільнитися, але він її не відпускав.

– Від Миколки, а оце зібрала дорогою. Відпусти ж мене, Адаме! Якщо ти вже тут, то потрібно приготувати вечерю. Я й так надто забарилася. Але я батькові написала листа... Відпусти ж мене, прошу!

Він подивився на неї бешкетним поглядом.

– Я відпущу тебе за умови, що ми привітаємо одне одного так, як це личить чоловікові і дружині.

Вона зашарілася. Після короткої внутрішньої боротьби вона, примруживши очі, підставила йому свої вуста для поцілунку.

«Може, – подумала Маргіта, збуджена радісним почуттям любови, – він мене більше не буде так пестити, якщо я дам йому прочитати листа. Але Ісуса Христа і Його істину я не залишу навіть заради цього щастя».

– Маргіто, – сказав він палко, – невже ти не хочеш мене поцілувати? Звичайно, я цього не заслуговую. Ти не можеш забути ті нерозумні слова з мого листа...

Вона захитала головою, і так само, як того разу на балконі в Орлові, оповила його шию руками. Губи Адама зайнялися від її першого гарячого поцілунку. Але не встиг він опам’ятатися, як залишився один. «Вона моя, моя! – радів він. – Нерозумний я чоловік! Яким убогим життям дотепер я жив! Із цим покінчено! Усе має змінитися, я завоюю її любов!»

Із таким настроєм він увійшов до своєї кімнати. Кожен куточок чарівного, з любов’ю обставленого приміщення говорив йому, чиї руки все це зробили.

Посередині столу стояв порцеляновий кошик для квітів, і в ньому – польові троянди.

Це вона їх принесла. Дивлячись на ці квіти, йому здалося, що кращих він ніколи не бачив.

«Вона така добра, – говорив він сам собі, – а я її тоді так скривдив і навіть прощення не попросив. Я навіть не пам’ятаю, що написав у тому злому листі. Але я виправлюсь обов’язково, попрошу в неї вибачення».

Двері відчинилися, і увійшла Маргіта, яку він зустрів так радісно, що вона зніяковіла. Чоловік подякував їй за троянди.

– У Подолині тебе оточує така краса, що Гірка, напевне, здається убогою. Тож цими квітами я хотіла замінити те, чого тобі тут, мабуть, і не вистачає, – сказала вона.

– Увесь Подолин, – заперечив він, узявши її руку, – не може замінити мені красу, приховану в Гірці.

Вона його зрозуміла, але руку забрала. Не для того вона прийшла сюди, щоб ухопитися за край оманливого щастя, яке привиділося їй у парку. Вона прийшла по вирок.

– Адаме, прошу тебе, прочитай до вечері ці два листи. Після цього я хотіла б з тобою поговорити.

– Листи... Від кого? – здивовано запитав він.

– Адресоване тобі – від декана Юрецького, адресоване мені – від капелана Ланга.

– Яке він має право писати тобі? – обурився Адам.

– Це лист від декана Юрецького, у якому він повідомив, що в М. незабаром конфірмація і щоб я брала в ній участь. У відповідь я йому написала цього листа.

Маргіта поклала перед Адамом дрібним акуратним почерком пописаний зошит.

– Після вечері я хотіла б з тобою поговорити, – мовила вона і, кивнувши головою, вийшла.

Адам сів до столу, на якому стояли принесені Маргітою троянди. Спочатку він прочитав зошит, потім лист декана Юрецького і нарешті лист капелана Ланга.

«...Неймовірно, – писав капелан, – що піднесена душа, яка живе в такому прекрасному тілі, постійно може протиборствувати нашій святій церкві. Неймовірно, щоб зразкова онука так могла засмутити дідуся, що ще не одужав від останнього удару. Сподіваюся, що милостива пані дозволить мені ще раз пояснити вчення нашої церкви, щоб показати омани лютеранського віросповідання. Якби ваша милість хоча б трохи розкрили мені душу свою! Але ви завжди з таким внутрішнім спокоєм сиділи переді мною, що я й підозрював про ваші сумніви...»

Далі пан Адам читати не став. Він порвав листа.

Декан Юрецький у своєму посланні скаржився на вільнодумство баронеси Райнер, яке вона прищепила Маргіті. Він по-батьківськи нагадував про борг перед святою церквою і про те, що Адам як чоловік зобов’язаний змусити Маргіту погодитися прийняти конфірмацію. Декан пошле до нього капелана Ланга, щоб підготувати її. Усе це він робить для спасіння душ родини Орловських.

Немов хмара лягла на обличчя молодого чоловіка, який знервовано ходив кімнатою, що вказувало на бурю в його душі.

«Ще й у Гірку він хоче послати капелана, щоб той тут сидів і видивлявся на її чарівне обличчя! – скипів він. – То ви просто нетямитеся від злости, що вам не дісталися прибутки від похорону тітки, а не турбота про душі наші рухає вами. Я не бачив, щоб ви дотепер піклувалися про нас. Гроші наші вас турбують. І щоб я став вашим слухняним інструментом, аби змусити Маргіту поступитися своїм переконаннями? О ні! Не бійся, Маргіто! Мені подобається твоя сміливість, те, як ти їм сказала правду. Я подбаю, щоб вони дали тобі спокій».

Дзенькіт дзвіночка покликав пана Адама до вечері. Коли він увійшов до їдальні, Маргіта саме подавала дідусеві тарілку із супом. Вона питально подивилася на чоловіка. І ледве не пролила суп, коли помітила сяючий погляд, відчувши, що він на її боці. Під час вечері Адам був у такому гарному гуморі, що навіть вдалося розвеселити дідуся, а це сталося вперше після смерти його доньки.

Пан Микола дуже тужив за Наталією. Він тепер увесь час хотів бути на самоті чи з Миколкою. Онукові ввесь час доводилося переказувати, як він зустрівся з матір’ю, який пишний похорон барон улаштував своїй дружині. Пан Райнер зробив усе, щоб їй і після смерти виказали честь, тим самим довівши свою любов до неї. Дідусь розповів онуку, як місцеве панство жаліє його доньку, з якою повагою говорять про неї, про барона та їхній шлюб. Старий полюбляв говорити про свою доньку! Маргіті він про матір не нагадував, щоб не засмучувати. Хто б їх усіх утішав, якби й Маргіта була сумною?

– Я піду до Миколки, – сказав він після вечері.

Коли онуки запропонували провести, він відмовився.

– Ти нещодавно прийшов, Адаме, а Маргіта була там пів дня.

– Тоді ми по тебе приїдемо, дідусю, – пішов на поступки Адам і велів осідлати коня пана Миколи.

Маргіта й Адам стурбовано дивилися вслід, коли дідусь виїхав.

– Він так змінився, – зітхнула Маргіта. – Хоч би як ми старалися, утішити його не можемо. Але я думаю, що Ісус Христос його утішить, і рана загоїться.

У її очах блищали сльози.

Тим часом пан Микола досить швидко їхав верхи горою повз село. Раптом почувся вечірній дзвін. Він повернувся, і погляд його спинився на церкві. Вона нагадала йому ту невелику церкву, де проводилося богослужіння з приводу поховання його доньки. Богослужіння було євангелічним і німецькою мовою. Старому досі чувся спів пісні, що так благодатно заспокоював:

О смерте, де є твоє жало?

Й ти, пекло, програло змаг твій!

Воскрес наш Господь – і засіяло

Нам Сонце й зійшло над обрій!

Пан Микола знав цю пісню напам’ять. Він придбав собі пісенник і одного разу навіть попросив лікаря Лермонтова зіграти її.

«Так, у них гарні пісні, – подумав пан Микола. – Скільки впевнености у вічному житті, тієї впевнености, що мала й вона – моя Наталія».

Коли він бував наодинці з Лермонтовим, то просив його грати і співати пісень. І зараз він вирішив попросити про це, якщо Аврелій буде вдома. Миколка теж полюбляв слухати його спів.

Перед будинком пан Микола зійшов з коня і, прив’язуючи його, подивився на водоспад, де часто відпочивав Миколка зі своїм другом. Однак на лаві сидів лише Аврелій Лермонтов.

– Добрий вечір, Лермонтове! – привітав його старий. – Куди це Миколка подівся?

– Добрий вечір! – парубок підвівся. – Микольцьо сьогодні так довго був на прогулянці, що тепер уже спить. Шкода! Знав би я, що завітає такий гість, то не відправив би його так рано в постіль.

– Ну, це нічого, хай відпочиває. Я буду вашим гостем.

– Моїм? За що мені, чужоземцеві, така честь?

– Не кажіть так, Аврелію, – заперечив пан Микола. – Я вас не вважаю чужоземцем. Я вас полюбив, і всі ми зобов’язані вам. Я сьогодні саме вас хотів бачити, хотів, щоб ви мені щось зіграли й заспівали. Ви виконаєте моє прохання?

– Охоче! Зараз я принесу свою цитру й пісенник.

Молодик зник у будинку і незабаром повернувся зі своїм інструментом.

– Я саме вивчив нову пісню, ваша милосте, – сказав він, гортаючи книжку.

Дивно зазвучали струни під дотиком тонких пальців, коли лікар заспівав:

Єрусалим прекрасний,

У шатах чистоти,

Залитий світлом ясним,

Величний, дивний ти!

І молока, і меду

Надбав тобі Отець, –

Лунає на все небо

Спів радісних сердець!

Ти – труд Царя Сіону,

З палаців лиш одних,

Від них стежки до трону

Із зливків золотих.

І там бідняк прийнятий

Вдягнутися зумів

Гарніше, ніж багатий

І славний із царів!

О місто, де не знають

Кладовищ, ні гробів,

Де пишно розцвітають

Квітки живих садів.

Життя там безкінечне

Без бурі і тривог,

Притулок в нім сердечний

Для нас готує Бог.

О вічне місто миру,

Що краще стін твоїх?

Їх грані із сапфіру,

Із самоцвітів всіх.

Вони вогнями сяють

Від Спасових очей

І захват відбивають

Усіх Його дітей!

– Дивовижна пісня, пане Орловський, правда ж? – запитав Аврелій, закінчивши спів.

– Так, надзвичайна! Дякую вам, – розчулено мовив старий.

– Вона так підходить до того, що я читав, коли ви прийшли.

– А що ж ви читали?

Лермонтов дістав Новий Заповіт.

– Дозвольте?

– Звичайно!

Аврелій прочитав йому весь двадцять перший розділ Об’явлення Івана Богослова. Закінчивши, він відклав книгу і сказав:

– Дуже втішливо думати, що в тому дивовижному місті, де будуть зібрані мільйони врятованих людей, там, де не потрібні ні сонце, ні місяць, де світлом є Сам Бог, що там, де немає більше ні плачу, ні страждань – перебуває і наша дорога пані Наталія.

Старий, уважно слухаючи, оживився, випростався.

– Ви упевнені, що вона там?

– «Хто слухає слова Мого, і вірує в Того, Хто послав Мене, – життя вічне той має, і на суд не приходить, але перейшов він від смерти в життя», – говорить Ісус Христос. А Він неправди ніколи не казав. Я твердо переконаний, що зустріну її там і що ми там подамо одне одному руки для вічного союзу.

Паном Миколою опанували ревнощі: Миколка, Маргіта і цей парубок вірили і раділи, що зустрінуться з його донькою, будуть жити у вічній славі. Чого він цього не може?

– У вас, напевно, мати вірила в Ісуса, – сказав він після деяких міркувань.

– Так, пане, – здригнувся Лермонтов.

– Чи давно вона вмерла?

– Мені тоді йшов шостий рік.

– Дивно, що світ не знищив у вас вражень дитинства, – задумливо зауважив пан Микола.

– Він би їх, звичайно, стер! Якби не милість Божа, що допомогла мені навернутися, покаятися і відродитися, то я ніколи б не побачив свою матінку. Я б її втратив не тільки на цьому, а й на тому світі.

Старого вразили ці слова. Щоб трохи відволіктися, він попросив:

– Розкажіть про свою матінку, про дитинство, мені дуже цікаво послухати.

Пан Микола не помітив погляду, яким парубок подивився на нього, не знав, яку бурю почуттів і яку боротьбу викликав у грудях співбесідника. Він не знав, що Аврелій Лермонтов нарешті сам собі сказав: «Так, я розповім йому про тебе, тому, хто погордував тобою, і таким способом очищу пам’ять про тебе. Він нічого не знає, люба моя матінко!»

Щасливий той син, який з такою любов’ю може говорити про свою матір!

Пан Микола не міг відвести очей від нього. Коли Аврелій закінчив свою розповідь, старий потиснув йому руку.

– А про свого батька ви більше нічого не довідалися? Він не повернувся?

– Ні, пане. Ми через віру втратили його. Але дозвольте мені більше про це не говорити.

Занурений у глибокі роздуми, пан Микола повертався в будинок своєї онуки. Серце його було вражене долею матері Аврелія.

«Із Наталією все сталося так раптово – це нове духовне життя, любов до Христа, впевненість у вічному житті. І якби вона залишилася жити, її вже ніхто не зміг би відмовити від її віри, яку вона, можна сказати, захищала до останнього подиху. Чому, – думав старий, – Бог мені не посилає такої зміни? Хіба мої гріхи настільки великі, що мені немає прощення?»

З такими думками пан Микола повернувся в Гірку, не відаючи, який серйозний і вирішальний момент там настав для його рідних. Він і не помітив, що ніхто не вийшов назустріч.

– Маргіто, я все прочитав, – сказав Адам Орловський, узявши свою дружину під руку, і повів її до лави під кленом.

Вона подивилася йому у вічі.

– І яку відповідь ти даси декану?

– Декану? Хіба ти знаєш, що він написав?

– Ні, не знаю, але припускаю, що він хоче, щоб ти змусив мене погодитися на конфірмацію. Чи я помиляюся?

– Ні, не помиляєшся, і, як мені здається, ти цих панів знаєш досить добре, – відповів він, задоволено усміхаючись. – Так, мене закликають проявити свою владу над тобою, але я не знаю, яким чином і з чого почати.

– Запитай їх, – сказала вона, блиснувши очима. – То вони скажуть, як мучити людей. Адже я вся у твоїй владі, з моїм тілом ти вільний робити що завгодно. Коли в Римі катували християн, мучителі це виправдували тим, що вбивають плоть задля спасіння душі. Ти ж читав, як Ланг пише, що він краще хотів би бачити мене в труні, аніж серед єретиків.

– Цього я не читав! – заперечив Адам спалахнувши.

– Як? У самому кінці це написано.

– Я порвав листа, не дочитавши! Які жахливі речі ти мені говориш, Маргіто.

Він хотів пригорнути її до себе, але вона противилася.

– Ні, – сказала вона, – хто знає, може, ти передумаєш? Адаме, я не католичка і ніколи нею не буду! І лукавою я не можу бути: я завжди стоятиму за істину Ісуса Христа. У мене євангельські переконання і їх я буду сповідати перед світом. Я не хочу більше ховатися. Вирішальний крок зроблено. Я вказала причини, чому не можу належати римській церкві: а тепер заявляю, що пориваю з нею і переходжу до євангелічної.

– Маргіто, а якщо я тобі цього не дозволю?

– Ти маєш мені дозволити. Завтра мій день народження – виповниться вісімнадцять років. Світський закон на моїй стороні. Перешкодити мені у здійсненні моїх намірів ніхто не може.

Вона встала і притулилася до клена, бліда, як лілія. Але очі сяяли рішучістю, немов хотіли сказати: «Мене можна зламати, але не переконати».

– А дідусь, Маргіто? – запитав він. – Так ти його любиш, що можеш тепер, коли він ледь не зійшов у могилу разом зі своєю донькою, заподіяти йому такий біль?

Вона затремтіла.

– Ісус Христос знає, що я інакше не можу. Він не допустить, щоб я так ранила серце дідуся. Повір, він перенесе це тепер легше, ніж раніш. Адаме, прошу тебе, – заблагала вона, – роби зі мною що хочеш, тільки дай свободу віри!

Вона так щиро його просила, не підозрюючи, що в нього навіть не було наміру їй відмовити. Якби не дідусь, Адам зовсім про це не говорив би, бо насильства над нею уявити не міг. Однак Маргітою заволодів страх, що чоловік може її змусити. Маргіті здалося, що Христос у цій боротьбі залишив її одну. Простягнувши до чоловіка руки, вона знову повторила своє прохання. Адам, не витримавши благального погляду, палко пригорнув її до себе.

– Я дам тобі свободу віри, навіть подбаю, щоб ти переконалася, що Рим виховує не тільки тиранів і катів. Якщо хочеш переходити, то роби це зараз. Ти говориш, що завтра тобі виповниться вісімнадцять років. Нехай це буде моїм першим подарунком тобі до дня народження! Я не знаю, який більш коштовний подарунок я міг би тобі зробити. А що ти мені подаруєш, Маргіто?

– Що я тобі подарую? – перепитала вона. – Я нічого не маю, Адаме. Але якщо моя любов на все життя може бути тобі нагородою, то я поверну свій борг.

– Так, Маргіто, твоя любов буде мені нагородою. – Він нахилився до своєї дружини. – Але не та любов, що ти маєш для всіх. Цього мені не вистачить. Один раз я тобі писав, що мені любови не потрібно, сьогодні я біля твоїх ніг і прошу: забудь той лист, прости, покохай мене! Будь моєю дружиною, а не подругою. Однієї дружби мені замало!

Коли пан Микола повернувся додому, він помітив зміну в поведінці онука, яку не можна було приховати.

– Дідусю, я перед сном хотів би з тобою поговорити, – попросив Адам, коли Маргіта, побажавши спокійної ночі, пішла, а він провів старого в його покої.

– Ну що ж, я готовий слухати. Я був би радий почути від тебе щось гарне, – усміхнувся пан Микола.

– Дідусю, прийми подяку за те щастя, що ти мені дав, і порадій зі мною – сьогодні ми з Маргітою обручилися!

Від несподіваної радости пан Микола нахилився до свого онука, що стояв на колінах біля його ніг, узяв його чорноволосу голову в руки і зазирнув в обличчя, що сяяло від щастя. Пану Миколі здалося, що він от-от задихнеться від щастя! У спальні стало тихо. Адам піднявся.

– Але не тільки це я тобі хотів сказати. Хотів запитати, чи маю я право як чоловік вирішувати за Маргіту?

– Звичайно, – здивовано відповів старий.

– Тоді повідомляю, дідусю, що, на прохання Маргіти, я дозволив перейти їй у ту церкву, до якої належать її вітчим і мати, до того ж вона виховувалася у вченні цієї церкви.

Молодий Орловський очікував більшого від цих слів: подиву чи обурення. Тому він сам був здивований, коли дідусь після прохання Адама: «Не сердься, дідусю, Маргіта інакше не може», – тихо й серйозно відповів:

– Я не серджуся, сину мій. Якщо ти на це згоден, то я не перешкоджатиму. Моя донька вмерла в блаженстві, незважаючи на те що наша церква затаврувала її як єретичку. Якщо Маргіта вважає, що так буде щасливою, то нехай чинить за велінням свого серця. Адже вона може сказати те саме, що говорила моя Наталія, – щоб ми не переймалися. Обов’язком священників було переконати її. Якщо їм це не вдалося, то я нічого зробити не можу.

– Дідусю, я такий тобі вдячний! – вимовив Адам.

Отже, Маргіта знала дідуся краще, аніж він. Потім Адам подав йому обидва листи Юрецького, але старий не захотів їх читати.

– Я знаю, що там написано. Якщо вона не хоче, то все даремно. Напиши йому завтра від мого імені, що Маргіта залишиться в тій релігії, у якій вихована, і що ми обоє із цим згодні.

Розділ сорок сьомий

Сутеніло. Промені вечірнього сонця заглядали до зали, де, здавалося, усе дихало священним миром. Це помітив і пан Коримський, коли ввійшов усередину. Він віддав цю залу для євангелізації, забезпечив провізора грошима для облаштування, але сам жодного разу не приходив сюди. Цього вечора він зайшов, бо шукав Урзина, якого сподівався знайти тут. Коримський скористався нагодою глянути на залу. Напроти дверей золотими буквами було написано: «Христос Ісус прийшов у цей світ, аби спасти грішників». Трохи нижче слова: «Зверніться до Мене – й спасетесь, всі кінці землі!» Поруч був напис: «Кров Ісуса Христа очищує нас від усякого гріха». А в середині, між верхнім і нижнім написами, великими чорними буквами написано: «І не ввійде до нього ніщо нечисте, ані той, хто чинить гидоту й неправду». Якийсь час Коримський розглядав підбір біблійних виразів, а потім, вражений прочитаним, відвернувся. Гордим поглядом він оглянув, як облаштовано залу, і його погляд зупинився на фісгармонії, звуки якої він чув ще за дверима. Було зрозуміло, що грав не професійний музикант, а самоук. Неподалік від гармонії стояло крісло, єдине з тих, що колись були тут. Його залишили для Миколки. Тепер ним скористався Коримський. Він сів і став чекати, коли провізор, а це був саме він, скінчить грати. Коримський не хотів йому заважати.

Той награв кілька пісень, потім розгорнув книжку і награв ще трохи без нот, тихо і зворушливо. Здавалося, звуки відбивали весь його характер. Коримський дивився на провізора дуже уважно, розглядаючи його профіль.

Що в цьому блідому, милому обличчі такого, що привертає, що раз побачиш – і вже не хочеш з ним більше розлучатися? Коримський уже й не дивувався, що його діти попросили прислати Урзина. Вони сумували за ним. Та й він сам мав до цього парубчини більше, ніж просту симпатію. Біля нього почувався добре. Мимоволі пригадалася ніч після смерти Наталії, коли Коримський, неспроможний дивитися на муки Миколки, у розпачі пішов у свою спальню, стогнучи від внутрішнього болю. Він не мав нікого, з ким міг би поділитися своєю скорботою, а перед дітьми показати її не можна. Здавалося, він не переживе цієї ночі. І раптом відчинилися двері, на порозі стояв Урзин... Коримський, як потопаючий, простяг йому руки. Ще й зараз він бачить перед собою цей несміливий вираз співчуття на обличчі Урзина. І він тоді провів з ним усю ніч. Хоча Коримський не надавав великого значення словам, якими Мирослав так переконливо описував вічне блаженство, йому все-таки було приємно слухати його м’який втішливий голос, бачити його миле обличчя. Завдяки йому Коримський не занедужав тієї ночі, коли йому раптом зробилося дуже зле. Урзин вчасно приніс необхідні ліки й до ранку робив йому холодні компреси. Також подбав, щоб Миколка й Маргіта нічого не дізналися, що трапилося тієї ночі. І все це Мирослав робив із цілковитою самопожертвою, як боржник. Його релігія справді була релігією любови.

Спочатку Коримський зовсім не цікавився поглядами свого провізора. Те, що Урзин був релігійною людиною, Коримський помітив першого ж дня, коли той молився за столом. Про це також свідчило і те, що Урзин попросив у неділю закривати аптеку. Люди тепер звикли до цього. Те, що він був другом людей, доводив тим, що просив безкоштовно видавати ліки для бідних. Тепер аптекар уже краще знав його принципи. Хоча вони зовсім не збігалися з його світоглядом, та не поважати їх Коримський не міг.

«Урзин, – думав він, – навчив нас усіх бути корисними в цьому світі. Поруч із ним моє життя здається таким егоїстичним. А що б він зробив, якби мав мої можливості?!»

Коримський слухав музику, підперши голову рукою. Його горда душа перебувала в дивному сум’ятті. Раптом прелюдії перейшли в пісню, яка на обох справила потужне враження. Сонце вже зайшло, і вечірня зоря вгасала. Прекрасний день підходив до кінця, але Коримський і Урзин цього не бачили.

Оселя моя біля потоків живих:

Там квіти не сохнуть від спеки.

Там вічнеє царство проміння ясного,

Там спокій, любов досконала.

І прагну душею в надії живій

В той край, де немає ні зла, ні страждань.

О Господи, дай сили іти за Тобою

У тьмі випробовувань у вітчизну свою.

Коримський випростався в кріслі. З німим подивом дивився на виконавця, по якому було видно, що він дійсно відчуває те, про що співає.

Вітчизна та серцю дорожча за все,

Там я відпочину з борні.

Там місце мені є в Батька мого

Вдалині від земних спокус.

Закінчився шлях, і буря в душі,

По вірі перемогу дав Він мені.

З блаженними там порадію і я!

До вічної слави покликав Він нас.

Там друзів побачу – їх смерть забрала

І нас на землі розлучила.

І стогін пропав, упали кайдани гріха,

Печалі великі там радість змінила.

В величній хвалі перед Господом сил

У пісні здійметься душа...

І Агнцю, Хто смертю смерть переміг,

Співатиму славу і честь я завжди.

Коли пролунали останні акорди пісні, біля співака, який сидів з опущеною головою, раптом пролунав стурбований голос:

– Урзине, що з вами?

Ох, якби Коримський міг передбачити, як своєю раптовою появою злякає провізора – адже той досі не помітив, – він був би обережнішим. Мокрі від сліз очі парубка розгублено подивилися на нього, щоки почервоніли, а потім побіліли.

– Що накажете, пане Коримський? – вимовив він тремтячим голосом.

– Нічого я не накажу. – Коримський схилився до нього і, рухомий незрозумілим почуттям, провів рукою по чолу провізора. – Я чув ваш спів, він змусив мене запитати, що з вами. Я не припускав, що ви так можете співати для себе. Ви завжди піклуєтеся про те, щоб усунути наш біль, а самі носите власний у своїй душі.

– Немає в мене тепер уже жодного болю, пане Коримський. – Урзин обережним рухом звільнився від руки Коримського, що лежала на його плечі.

– Тепер уже нема? Але ви були такі зажурені...

– Вам здалося. Одначе, пане Коримський, чим можу служити?

Коримський помітив, що Урзин уникає щирої розмови, і це було неприємно.

– Я зараз не маю потреби у ваших послугах, – відповів він холодно.

Обличчя провізора ще більше зблідло. Але він не відвів очей. У залі запанувала тиша. Урзин мовчав, і Коримський пом’якшав.

– Я приніс вам звістку, – сказав він трохи тепліше.

Погляд Урзина говорив про його безмовне страждання, але після цих слів він ожив.

– Від Миколки?

Коримський знову був обеззброєний: на Урзина неможливо ображатися.

– Від усіх. Маргіта пише від імені всіх, особливо від імені Миколки, і просить, щоб я хоча б на тиждень відправив вас до них. Але не знаю, чи хочете ви цього? За аптеку не треба турбуватися, а інше залежить від вас.

– Пане Коримський, якщо дозволите, то я із задоволенням поїду, – відповів провізор просто, але з радістю в голосі.

– Ну, якщо інших перешкод нема, то готуйтеся, завтра вирушите.

– Я вам дякую, пане мій! Виходить, я на сьогоднішньому зібранні ще зможу попередити про свій від’їзд. Щодо аптеки, то я завжди піклуюся, щоб у ній усе було гаразд, щоб вона не залежала від моєї присутности. Мені потрібно приготувати ще два рецепти. Дозвольте мені зараз зробити їх.

– Я піду з вами.

Вони разом вийшли із зали у вузький коридор.

– Я згадав, – заговорив раптом Коримський, – що скільки часу вже минуло, а ви ні разу не приходили по свій заробіток. Може, ви очікували, що я вам його принесу? Тут заведено, що службовці щодо цього самі звертаються до мене.

Урзин нічого не відповів.

– Коли закінчите приготування ліків, зайдіть до мене.

Провізор тільки вклонився.

«Дивний якийсь, – подумав Коримський, дивлячись услід Урзину, що швидко віддалявся. Мої слова йому напевно неприємні. Але чому? Хіба він може задарма служити в мене, і так служити, як він це робить? І справді, настав час подбати, щоб він краще був одягнений. Його бідність упадає в око».

Але що сказав би Коримський, якби він зайшов у кімнату свого провізора і побачив би, як той упав на диван, сховавши обличчя в подушку. «Господи, змилуйся наді мною, не залиш мене! Допоможи мені встояти!» – міг би він почути зі стогоном вимовлені слова.

Розділ сорок восьмий

Минув тиждень. Знову дивовижний ранок наповнений світлом і ароматом квітів. Цей аромат проникав у навстіж розчинені вікна робочого кабінету Адама Орловського в Гірці.

Кабінет був затишно обставлений. Два письмових столи і секретер стояли між кущами мирту й зеленою фініковою пальмою. Маргіта із задоволенням оглянула все довкола. Сьогодні сюди прийде професор Ґеринґер, і в Гірці він з Адамом завершить працю з дослідження зібраних старожитностей, їм також допомагав маркіз Орано. Вона раділа, що Адам нарешті житиме вдома! Хоча тепер не буде більше тих дивовижних хвилин, коли вони вранці зустрічалися біля хреста чи вдень або ввечері він приходив до неї на кілька годин.

– Ти не можеш собі уявити, – говорив він їй у суботу, – як важко зосередитися на роботі! Постійно мої думки летять у Гірку. І якби мені не було соромно перед професором, я б кинув усе й утік би до тебе.

– А не могли б ви продовжити свою роботу в Гірці? – запитала вона. – Ви вже досить довго користуєтеся гостинністю маркіза. Я дуже хочу побачити твого шановного друга в нас.

Адам охоче прийняв її пропозицію, і переїзд призначили на наступний тиждень.

Тепер цей час настав. Тому Маргіта сьогодні прокинулася рано, щоб усе впорядкувати, і от вона нарешті скінчила.

Зупинившись біля вікна, вона подивилася вниз, у парк. Там, де алея розгалужувалася, було видно двір Миколки.

«Цікаво, чим брати займаються? Чи прокинулися вже? Брати! Яке гарне слово! – думала Маргіта, дивлячись на парк. – Добрий батько виконав їхнє прохання і прислав до них Урзина – і не на тиждень, як вони просили, а цілих на два. Щоправда, уже залишалося усього кілька днів, і Мирослав поїде. Але благословення, які він привіз із собою, залишаться, і особливо для Тамари. Бідолашна Тамара! Мені заради Христа нічим не доводиться поступатися. Дідусь сам шукає шлях спасіння. Адам мене любить. Він дозволяє говорити про Ісуса Христа скільки мені завгодно, хоча ще не вірить у Нього, але й не противиться. А в Тамари нікого нема, окрім батька, і вона його вже втратила. Так, втратила, хоча Орано й піклується про своє єдине дитя, забезпечує всім, що можна добути багатством, але між ним і Тамарою усе-таки відбувся розрив, бо заборонив їй вимовляти при ньому ім’я Христа. Інакше він негайно поїде із цього краю. А Тамарі, що всім серцем полюбила Ісуса Христа і з кожним хоче говорити про Нього, буває так важко мовчати перед батьком про те, чим наповнена її душа.

Тамара більш успішно йде шляхом віри, ніж я, хоча Господа вона пізнала пізніше. Може, тому, що в неї тільки Він. А мені Господь дав на землі ще багато дорогих людей. “І багато хто з перших останніми стануть, а останні – першими”. Про це думати не можна, – злякалася вона, – я не хочу бути останньою, ні! Однак мою увагу постійно привертає Адам. Хіба це гріх, що я його так кохаю? Адже він – мій чоловік і кохає мене. А любов його – це щастя! Серце моє із самого дитинства тужило без любови, її не було для бідолашної Маргіти. Зате тепер я її маю повною мірою, навіть більше! Яке щастя знати, що хтось за тобою сумує, що ти для нього все на світі, що дорогий твій голос, кожен твій подих!»

Молода жінка, притулившись до вікна, була переповнена щастям. Однак собою була незадоволена. Вона згадала, як учора Тамара, заговоривши з дідусем про своє навернення, запитала, чи знає і він це щастя. Пан Микола зніяковів, але сказав правду, і дівчина висловила таке щире співчуття і попросила його не баритися прийняти Ісуса. У дідуся сльози затремтіли на очах. Вона свідчила також перед професором Ґеринґером, паном Вільє і родиною Зарканих.

«Вона в цілковитій темряві приїхала сюди, і яке світло вже сама поширює! – продовжувала думати Маргіта. – А я цього не роблю. Але і я так буду робити, щойно налагодиться справа з моїм переходом».

Обличчя Маргіти опечалилося. Вона згадала, як їздила з Адамом у Подград. В Орлів вони не пішли, а зупинилися в батька. Потім вони з двома свідками завітали до священника і заявили про її вихід з католицької церкви. Там вона свідчила про істину. Маргіта щасливою повернулася до свого батька, що вельми здивувався її рішенню, а ще більше згоді Адама.

Вона була щасливою побачити прекрасну залу для зібрань, пограти на новій фісгармонії.

– Коли ми будемо жити в Орлові, я гратиму на всіх зустрічах, – обіцяла вона їм.

Ніхто не заперечував, щоб не затьмарювати її радість, однак Адам жартома сказав:

– Якщо ти тут гратимеш, то ми обоє станемо набожними і будемо ходити з тобою сюди. Правда ж, дядьку?

– А ти підеш зі мною хоч раз, Адаме, правда ж? – спитала вона.

– Так, – пообіцяв він. – Треба ж мені довідатися, через що ти пішла з нашої церкви і так розсердила доброго декана.

Батько порадив Маргіті скористатися перебуванням у Гірці та заявити про себе пастору в Боровці, щоб у цій справі їй не довелося їхати в Раковіан.

Уранці, провівши Адама до хреста, вона повернулася в село й вирушила до будинку пастора. Пастор цього разу не здавався їй таким хворим, як спершу. Маргіта зауважила, що він людина освічена. У нього була гарна бібліотека. І дружина його виявилася цікавою жінкою з красивим обличчям і живими очима. Вона дуже добре говорила німецькою мовою. Маргіта довідалася, що вона виховувалася в євангелічному інституті в Німеччині.

Дізнавшись про мету її приходу, подружжя обмінялося здивованими поглядами.

– І що змусило вас зробити цей крок? – поцікавився пастор.

– Моє переконання, пане пасторе. Я пізнала істину Слова Божого й омани римської церкви, тому тепер не можу їй належати.

Після цього пастор привітно почав давати їй усілякі поради. Уже зовсім по-іншому заговорили з нею – єлейно, набожно! «Але якби я ще не пізнала Христа, вони, напевно, і не згадали б про Нього», – сумно подумала Маргіта.

Почали говорити про омани Риму та про чисте вчення протестантської церкви. Пастор наводив безліч цитат, але не вимовив жодного теплого слова про Ісуса Христа.

«Їм Христос іще не відкрився, – зітхнувши, зауважила Маргіта. – Незабаром я належатиму до їхньої церкви, але яка користь від цього буде моїй душі? Адже пастор у М., який щонеділі виступає проти “мрійників”, маючи на увазі Степана Градського й усіх його побратимів, теж протестант. Хіба реформаторська церква переслідує справжніх учнів Христа, як це робить Рим? У чому тоді різниця?»

Коли Маргіта вперше почула від бабусі Степана, що пастор на них сердиться, вона не могла цьому повірити. Вона запитала Петра про це, і він підтвердив...

І зараз ці міркування гнітили Маргіту. Вона лягла на диван і, щоб забутися, стала згадувати прекрасні недалекі дні. Вона згадала ту пообідню годину, коли перед ними раптом постав нежданий, але дуже дорогий гість. Він стояв із привітною усмішкою на вустах, із сумкою через плече, як простий тесля. Вони з Миколою трохи дорікнули, що він не повідомив про своє прибуття. Вони б послали по нього бричку, на що Мирослав відповів, що хотів пройтися по горах і поспілкуватися з людьми.

Увечері вони зібралися навколо Миколки просто неба: пан Микола, Маргіта, Урзин, Лермонтов, а потім до них приєдналися Степан, Петро і старий Градський. Вони розмовляли про вічні істини Божі. Під кінець Урзин розучив з ними пісню. Вона так сподобалася пану Миколі, що їм довелося заспівати її ще раз. Аврелій грав на цитрі. Це була перша з тих прекрасних пісень, яких Урзин навчив за той час, що був у Гірці.

– Ні, мені цей провізор вельми й вельми подобається! – задоволено промовив дідусь.

Ця прихильність проявлялася в тому, що пан Микола всюди кликав Урзина за собою: «Проведіть мене, будь ласка!» Хто знає, про що вони говорили наодинці? Маргіту аж розбирало від цікавости.

Дідусь ніколи не пропускав «штунду», як він називав ці зустрічі. «Сьогодні Урзин проводить штунду?» – запитував він щодня. Чи була це штунда німецькою мовою після обіду, у якій брали участь Тамара та її компаньйонки, пан Вільє та Ілона Заркана, чи вечірні зібрання, на які приходили селяни з долини Дубрави, – байдуже: він завжди був присутній. У молодого провізора ще ніколи не було настільки уважного слухача. Друзі з долини Дубрави приходили не самі. Вони приводили із собою дедалі більше слухачів, а Лермонтов за ці два тижні придбав багато вдячних друзів, яких лікував безоплатно і які тепер за його запрошенням теж приходили послухати Слово Боже. Часто збиралися просто неба: усі сиділи на колодах, що велів покласти пан Микола. А скільки відвідувачів було в неділю після обіду!

Той день Маргіті запам’ятався як чудесний сон. Святково вдягнені люди півколом сиділи довкруж крісла Миколки і співали. Тамара сиділа біля нього. Хоча вона та її компаньйонки не розуміли проповіді, вони раділи, що так багато людей могло слухати Слово Боже. Поруч з Маргітою сидів Адам, який усе розумів. Спочатку він сидів з опущеними очима, потім співчутливо подивився на Урзина, який говорив про багатство у словах «Син Божий». У своєму простому одязі серед святково одягнених людей він виглядав більш ніж скромно. Адам дивився на нього так, немов хотів сказати: «Що ти можеш знати про багатство, нещасний бідняче?» А потім він перестав посміхатися. Урзин так жваво описав вихід євреїв з Єгипту через Червоне море, пустелю і Йордан, порівнюючи Єгипет зі світом, а ізраїльтян з народом Божим, що йде через море крови Ісуса й через річку смерти у вічну Отчизну. Потім заговорив про нову Землю, ще й так цікаво, що слухачі боялися поворушитися, щоб не перешкодити. Навіть Адам пильно слухав.

– Якщо ваш пастор так проповідує, Маргіто, – тихо сказав він їй, – то варто його послухати. Мені ще цікаво, що скаже ваш Степан, якого всі так хвалять. Однак цьому твоєму пророкові варто віддати належне, адже саме завдяки йому ти стала моєю.

Маргіта благально подивилася на нього. Адам замовк і продовжив уважно слухати. Спів скінчився, і Степан почав читати текст із Біблії.

– Мені дуже шкода, – почав він у своїй серйозній, але щирій манері, – коли я думаю про те, що не всі ви, що чули зараз про це прекрасне місто, у ньому дійсно будете. Хтось із присутніх тут почує слова: «Не знаю вас, звідки ви...» У моєму тексті Господь говорить, що євреї не могли ввійти через своє невір’я. Бог обурювався їхньою поведінкою сорок років. Скільки років Бог обурюється твоїми ділами, мій бідний ненавернений брате? Деякі з вас живуть у цьому світі, як у пустелі; бідність, хвороби й інші скорботи пригнічують вас. Ви в пустелі, і в ній загинете, бо не хочете послухатися Бога, що кличе вас до Свого улюбленого Сина, до Господа Ісуса Христа.

Але я думаю, що тут присутні й такі, котрих можна порівняти з тими ізраїльтянами, що, прийшовши в Елім, вирішили, ніби прийшли в рай. Я знаю, що людині іноді здається, начебто небо до неї прихилилося, тоді вона назавжди хоче оселитися в цьому раю. Але не обманюйся, мій друже! Елім не був Ханааном. Елім – не рай, і твоїм щастям він теж не є. Ти маєш залишити його, повернутися в пустелю. І якби ти все життя міг залишатися в Елімі, але не віриш у Бога, то ніколи не побачиш воріт нового Єрусалима.

В Елімі було тільки сімдесят пальм і дванадцять джерел, а в новому краї тече повноводна ріка й ростуть тисячі пальм. Яка користь від того, що ви зібралися тут і все це почули, але не навернулися до Бога?!

«Поведи нас, – і ми підемо за тобою», – казали ізраїльтяни Мойсею, але він не міг їх повести: запізно. Господь уже сказав, що вони не ввійдуть в обіцяний край, і дійсно так сталося. Усі вони вмерли в пустелі. І ви теж помрете в пустелі, якщо не послухаєтеся нашого Мойсея, що кличе вас: «Ідіть за Мною!» Яке горе для вас і для нас! Подумай про це, дорога душе, якщо ти ще не віриш, і пам’ятай: Бог не може бути зневаженим. Амінь.

Коли Степан скінчив свою проповідь, Адам не сказав жодного слова.

Обидві проповіді були записані й перекладені Аврелієм, і передані тим, хто їх не зрозумів, тож і вони не залишилися без благословення й могли почути слова, що опанували серцями і думками слухачів. Яка це була дивовижна година! Шкода тільки, що наступної неділі Мирослава тут уже не буде!

– Не можна навіть уявити, – сказав Аврелій Маргіті, – скільки він нам дає, як у звичайній розмові навчає, щоб життя наше на землі не було даремним. Я склав собі вже цілу програму служінь на осінь і зиму, у здійсненні якої і ви можете брати участь. Тамару ми також плануємо залучити до цієї справи. Хоча Урзин і говорить, що хоче залишити нас... Не може ж він завжди бути на посаді провізора, а про той сюрприз, що ваш батько йому готує, він іще не знає.

«Коли батько йому про це скаже? – подумала Маргіта. – І як Урзин відреагує?»

Міркуючи про події останніх днів, Маргіта заснула. Наснилося, що вона йде до нового Єрусалима. У радісному хвилюванні спрямовувала свій погляд на місто, що лежало перед нею. Оглядаючись, вона дивилася, чи бачать інші його, і не могла знайти серед тих, що йдуть за нею, ні батька, ні Адама. А потім злякалася. «Бачиш, Маргіто, – почувся сумний тихий голос, – вони вмерли в пустелі. Для них даремним було, що вони чули від Урзина. Вони не повірили й загинули».

«Це неможливо!» – скрикнула Маргіта і прокинулася. У страху спрямувавши погляд угору, вона якийсь час сиділа нерухомо.

– Це був тільки сон, – проговорила вона, – ми ще всі в пустелі. Ми в Елімі, а Елім – не рай, не Ханаан.

Перебуваючи в цій тиші наодинці з Господом, Маргіта зрозуміла, що найближчі й найдорожчі її серцю двоє людей загинуть, якщо не звернуться до Бога. Від цієї думки зробилося боляче. Але вона зрозуміла задачу свого життя: зробити все можливе, щоб ці двоє спаслися. Маргіта впала на коліна, і до Бога піднеслася її перша гаряча молитва про порятунок чоловіка й батька. Коли вона піднялася, на її віях блищали сльози, але обличчя світилося.

Вона хотіла вийти з кімнати, аж тут двері відчинилися, і з радісним вигуком: «Моя Маргіта!» – Адам обійняв її.

– Ти вже прокинулася, кохана моя? А що сталося? На твоїх очах сліди сліз, на твоїх променистих діамантах, що так зачарували мене, що я без них жити не можу! Чому ти плакала? – допитувався він.

– Я не плакала, Адаме, – відповіла вона, прихиляючи голову до його грудей, – я молилася про твоє щастя, і це мене зворушило.

– Ти молилася про моє щастя, Маргіто? Це зайве. У Бога немає такого щастя, яке хоча б якоюсь мірою могло зрівнятися з тим, яке я тримаю у своїх обіймах. Я щасливий з тобою, моя люба кохана!

Вона приймала його пестощі, але в серці її не було вже захвату від його любови.

– Адаме, твоє щастя недосконале, – проговорила вона, вивільняючись із його обіймів. І повела до вікна. – Прошу, вислухай мене: твоє щастя недосконале, воно не вічне.

– Що ти говориш, Маргіто? – На його чолі з’явилася загрозлива складка. – Хіба ти не назавжди моя?

– Назавжди, Адаме, але не навічно. Ми ще в пустелі, а Елім – ще не рай.

– Що мені до того міфічного раю? – вигукнув він із юнацьким запалом. – Мені потрібний справжній. Той рай гарний для такого бідного пілігрима, як Урзин, у якого на землі, мабуть, мало було доброго і для якого така надія може виявитися справжнім скарбом. Той рай гарний і для такого пророка, як Степан. Але нам з тобою, Маргіто, вистачить свого. Ми його на землі влаштуємо так добре, що навіть святі нам позаздрять. Щойно я закінчу свою працю, я умовлю дідуся, і ми всі разом вирушимо в подорож. Твій допитливий дух не повинен хиріти тут у повсякденних клопотах, а я без тебе не зможу жити далі. І для дідуся зміна клімату й умов життя можуть бути корисними. Я покажу тобі світ у всій його красі, введу у вищі світські кола. Я хочу досягти визнання серед вчених. Де шукати кращого раю? Хіба це не рай, Маргіто?

Знову він обійняв дружину, заглядаючи їй в очі з такою пристрастю, що ніхто не зміг би встояти перед ним. А серце Маргіти легко спалахувало...

– Хіба цей рай не прекрасний? – запитав він знову, цілуючи її вуста.

Вона чула, як сильно калатає серце в його грудях. Навколо сяяло сонце, уся природа дихала разом з ними. Аромат квітів наповнив повітря. Може, такий прекрасний ранок був і тоді, коли сатана повів Ісуса Христа на високу гору й показав Йому всі багатства світу, сказавши: «Тож коли Ти поклонишся передо мною, то все буде Твоє!»

Думка про те, щоб поїхати з Адамом, побачити світ, постійно бути поруч і будь-якої миті пригорнутися до його грудей, відчувати тепло його любови – усе це було б вінцем усіх її мрій. Якусь мить Маргіті здавалося, що вона не стримається і скаже: «Так, це моє щастя, це рай... Мені цього досить!» Вона вже розкрила вуста, як раптом із села долинув дзвін, і їй здалося, начебто хтось застерігав її: «Маргіто, Маргіто, це тільки Елім. Це не рай, ні!»

«Господи Ісусе!» – зітхнула вона і швидким рухом вивільнилася з обіймів чоловіка.

– Ні, Адаме! – сказала, і очі її спалахнули. – Це не той рай, якого прагне безсмертна душа!

Він був приголомшений.

– Тобі недостатньо моєї любови?

– Для мого серця її досить, але не для душі, так само, як і для твоєї. Це щастя недосконале, воно засновано на смертній людині. Вічне лише на небі.

– Я тобі вже казав, Маргіто, що мені цього життя достатньо, – заперечив він їй уперто.

Вона подивилася на нього.

– Але ти не запитуєш, де цей рай був би для мене, якби я втратила тебе? Ти не запитуєш, – продовжувала вона м’яким голосом, – де твій рай був би, якби я раптом умерла?

– Маргіто, про що ти кажеш! – скинувся він, жахнувшись. – Хто тебе, мою троянду, мою любов, мою коштовність, може відняти в мене? Звичайно ж, з тобою був би похований і мій рай. Але як ти можеш таке говорити? Ми молоді, і смерть не посміє вирвати тебе з моїх обіймів, ніколи!

– Адаме, немає в тебе цієї сили, і тому я прошу, подумаймо в цьому Елімі про обітовану землю, де любов вічна, де ніяка смерть нас не розлучить, де буде досконале, радісне, нескінченне блаженство. А тепер, Адаме, ходімо подивимося, як я для вас усе приготувала. Я думаю, що і пану професорові буде в нас добре.

Маргіта зрозуміла, що час дати розмові інший напрямок. Адам зітхнув з полегшенням і пішов за нею. Він дякував їй за кожну дрібницю. Задоволена, що Адамові сподобався кабінет, вона опустилася в крісло біля вікна.

– Ви будете працювати, а я тут сидітиму й дивитимуся на тебе, – сказала Маргіта.

– У жодному разі! – енергійно заперечив він. – Невже думаєш, що тоді я зможу написати хоч слово, якщо сидітимеш поряд? Як я зможу писати, якщо бачачи тебе, я не чутиму твого голосу і не відчуватиму зачарування, що лише від тебе і яке навіть зараз мене геть полонило? Е ні! Щоб успішно працювати, від твоєї присутности потрібно відмовитися.

– А шкода! Я собі так жваво уявляла, як тихцем підкрадуся до вас і кожному покладу свіжу троянду на стіл, щоб розважити вас квітковим ароматом. А потім я дивилася б, як ви працюєте. Але ти не дозволяєш мені прийти...

– Ти прийдеш, звичайно, Маргіто! Ти, як сонечко, до нас зазирнеш!

– А тепер переглянь свої папери на письмовому столі, а я піду замовлю сніданок. Приходь, будь ласка, у сад. Я проводжу тебе потім у Подолин, щоб урочисто зустріти пана професора.

Адам подивився їй услід. У дверях Маргіта ще раз ласкаво поглянула на нього. І раптом страшна думка майнула в його голові: «Де був би мій рай, якби раптом...» Далі думати він не хотів, але зрозумів, що в цьому холодному світі раю немає.

Розділ сорок дев’ятий

Тим часом ялиновим лісом у глибокій задумі ходив Лермонтов. Йому хотілося побути наодинці зі своїми думками. Учора між ним і маркізом відбулося щось таке, що навіть уві сні турбувало його. Про це він зараз у молитві говорив з Господом. Походжаючи, Аврелій раптом помітив на землі маленький чорний предмет. Нахилився й підняв досить потерту записну книжку в шкіряній палітурці. «Чия це?» – здивовано подумав він. Розгорнувши, він побачив, що сторінок двадцять-тридцять написано красивим почерком Мирослава. Це були вірші, пісні й пояснення до Слова Божого. Між ними були також описані й події тижня. Аврелій не міг дозволити собі читати написане, хоча спокуса була велика. Він прочитав тільки деякі пісні, зокрема й ту, яка спонукала його до навернення.

Перегортаючи книжку, він помітив дату останньої неділі, й цікавість узяла гору. «Мирослав, напевно, ніяких таємниць сюди не записував і не розсердиться, якщо я зізнаюся, що прочитав дещо», – подумав він. Однак почервонів на першій же сторінці: «Мій дорогий Аврелій духовно росте. Він уже зрозумів, що лікар зобов’язаний лікувати не тільки тіло, а й душу. Там, де немає доступу священнику, лікар його завжди має. Я дякую Тобі, Господи, що Ти ведеш його до
мети!»

Потім ішли слова про Миколку й Маргіту. Один із записів глибоко зачепив Аврелія: «Миколко, любий брате мій, якби ж ти лише знав, як твій нещасний брат тебе любить і яка тяжка йому думка про неминучу розлуку! Я сам іще не знаю, як я це переживу. Але хіба я не маю підстави дякувати? Адже я приїхав сюди лише для того, щоб показати любов, коли її не вистачало. Я приїхав, бо я знав, що не було нікого, хто міг би молитися в цей скорботний час. І що зробив Господь?! Настало світло, воно сяє, і струмок тече. Молитися тепер майже всі можуть. Доручена мені справа закінчена, і я можу рушати далі. Так, я зобов’язаний піти, цього вимагає Господь. Але...

Як, мій Спаситель, угодно Тобі,

Мною керуй!

У горі чи страшній життєвій боротьбі

Допомогу мені подай!

У сумнівах щоб я не був,

Сили надії своєї я не втрачав,

Духа Святого в мене виливай,

Ним ти зміцняй!

«Як нерозумно діє Коримський, – подумав молодий лікар, ледь стримуючи сльози. – Він вичікує, замість того щоб сказати Мирославові про свої наміри. Звичайно, якби знав, що Мирослав збирається іти, то напевно сказав би йому. Що він без нього робив би? Дорогенький мій, ти думаєш, що справа твоя закінчена, а вона тільки починається! Але про що він тут пише? Що він з’явився не випадково, як вважає Коримський, а навмисне, щоб показати любов – як дивно! Чому він саме Коримським прийшов показати любов? І чому тепер має йти?»

Відповіді не було. Далі йшли нотатки зовсім про інше. Але цікавість важко буває задовольнити. Аврелій більше не картав себе за те, що читав недозволене, – занадто цікавими виявилися замітки друга, через них він отримав можливість зазирнути в саму душу цієї лагідної істоти. От що він прочитав на іншій сторінці: «Сьогодні я порахував свої заощадження, їх виявилося так мало, що навіть через це вже потрібно їхати».

«Дивні слова! – дивувався Аврелій. – Як це Мирослав у нестатку? Хіба Коримський не виплатив йому жалування за стільки місяців?»

Він погортав далі й полегшено зітхнув, коли прочитав: «Сьогодні пан Коримський виплатив мені жалування. Душе моя, ти все ще не досить покірлива, якщо тебе це так зачіпає! Але що мені робити із цими грошима? Прийняти їх я, звичайно, міг, бо працівник гідний свого жалування, а я його чесно заробив... Але ці гроші від нього! Я присягався, а дане слово на смертному ложі святе, що я ніколи нічого не прийму від цієї людини».

Приголомшений Лермонтов закрив блокнот, не знаючи, що й подумати. Він зрозумів, що тут якась таємниця. Мирослав обіцяв ніколи нічого не приймати від Коримського?! Той, хто взяв з нього таку обіцянку, напевно, мав причину вважати аптекаря своїм ворогом. А Мирослав прийшов, щоб показати йому любов. Слова «йди і віддай любов’ю» він виконав цілком...

Шерех сухого листя і чиїсь кроки перервали думки Аврелія. Він підняв голову і здригнувся: з хащі вийшов Мирослав з повним капелюхом грибів.

Його обличчя розрум’янилося, очі світилися від тихого щастя і миру. Помітивши друга, він вигукнув:

– Аврелію, ти тут? Подивися, що я несу на кухню! Миколі не можна їх навіть спробувати, а для нас бабуся зробить з них гарну печеню.

Аврелій поспішно сховав блокнот і побіг йому назустріч.

– І це ти все сам зібрав?

– Так, які молоденькі! Але я не знаю, чи любиш ти гриби?

– Ще як! Рано ж ти сьогодні встав, Мирославе!

– Рання зоря – краща пора. Так, я і спав на свіжому повітрі.

– На свіжому повітрі? – здивувався Аврелій. – Чому ж?

– Мені захотілося згадати те, що так подобалося в дитинстві. Ніч була тиха, і здавалося, що небо до мене спускається. – Урзин поклав капелюх на траву і прибрав з чола пасмо волосся. – Ісус був так близько! Поряд з Ним я все забув: про те, що мені в цьому Елімі, як висловився Степан, не можна залишатися, що знову необхідно йти в пустелю, що потрібно ще перейти Йордан. Аврелію, яку любов Ісус Христос виявляє до нас!

Вираз неземної любови осяяв обличчя Урзина.

– Господь ніколи не забуває, – продовжував він, – що ми в пустелі; удень Він береже нас від спеки, а вночі Він світить нам, вкриває нас від холоду. Ти можеш повірити, коли я сьогодні спав у горах, то немов відчував, як Він мене вкривав. Мені згадалися слова: «І Він сяде топити та чистити срібло, і очистить синів Левія, і їх перечистить», і я зрозумів, чому діти Його вміють тихо страждати, хоча Він їх і кладе в плавильну піч. Адже Він біля них. Його пробита десниця тримає їх за руку. На обличчі Його написано таємницю Його добровільного страждання за них. Близькість Агнця Божого дає нам сили для будь-якої жертви.

– Мирославе, невже жертва, яку Бог жадає від тебе, настільки велика?

Лікар обійняв друга і пригорнув до своїх грудей, але швидко пошкодував про свою поспішність: рум’янець на щоках Урзина зник, він заплющив очі.

– Вона невелика, – сказав він неголосно, – Господь мені допомагає. Але не будемо про це.

– Мирославе, хіба я все ще недостойний твоєї довіри? – запитав Аврелій сумно. – Коли ти мені нарешті довіришся й розповіси все, адже я з тобою відвертий?

– Аврелію, – тихо відповів Мирослав, – є долі, яких не варто торкатися ні в житті, ні в смерті. Моя доля саме така. Можу сказати тобі лише, що єдине моє бажання – це взяти із собою в могилу те, що мене пригнічує в житті, що перетворило моє життя на пустелю, що розучило мене сміятися, але послужило мені на благо, бо воно розіпнуло моє горде «я» і триматиме мене в покорі до кінця днів моїх. Я прошу тебе, не розпитуй мене більше!

Мирослав сів на пеньок і закрив обличчя руками. Якусь мить Лермонтов дивився на нього, потім опустився поруч з ним на коліна, обійняв і пригорнув до себе.

– Прости мені, Мирославе, я більше ні про що не запитаю.

– Мені нічого тобі прощати. Довіра, яку ти виказав мені, вимагає взаємности. Твоя довіра до мене була на користь, але якби я посвятив тебе у свої справи, то мені б це анітрохи не допомогло, а привело б на крок ближче до смерти, тобі ж від цього була б одна печаль. Але щоб довести тобі свою довіру, я, якщо хочеш, розповім, як навернувся до Бога.

– Так, звичайно, це мене найбільше цікавить.

– Ну, тоді пройдімося трохи.

– У тебе такі гарячі руки.

Лермонтов доторкнувся до обличчя друга.

– У мене болить голова, але на свіжому повітрі це незабаром минеться. Ходімо! Я, власне, не знаю, з чого почати, – сказав Урзин. – Наскільки я себе пам’ятаю, я завжди шукав чогось, що могло б заповнити все моє серце. Я жив у дідуся. Він орендував маленький будиночок у горах і займався бджільництвом. Окрім того, він обробляв невеличке поле й доглядав фруктовий сад біля будинку. З цього ми й жили. Я був йому поганим помічником, бо мав слабке здоров’я. До чотирьох років навіть ходити не міг. Не пам’ятаю жодного дня свого дитинства, коли б мені щось не боліло. Дідусь мене любив, у цьому я був переконаний; але він не міг простити вчиненої йому несправедливости. Тому був нещасний і ображений на увесь світ. Ласкавих слів я від нього чув мало, та він щиро опікувався мною. Щодня носив мене до досить віддаленого струмка, а взимку вдома він влаштовував мені лазню. Він навчив читати, коли мені не було ще й п’яти років, і хоча бідував, купував мені книжки. Серед них найбільше мене зацікавила велика стара Біблія, і я читав у ній історії, що мені дуже подобалися.

Я ходив у ліс збирати гриби, ягоди, складав на купу хмиз, а дідусь потім приходив з тачкою і відвозив зібране разом зі мною додому. Мені тоді здавалося, що мене оточують образи з Біблії – Йосип, Мойсей, Давид... Що слабшим я ставав, то більше мріяв стати таким, як Давив або Йосип. Душа моя прямо-таки знемагала по геройству і подвигам. У мене було дуже горде серце!

Я часто спав надворі, бо дідусь намагався загартувати мене на свіжому повітрі. Для цього він власноруч сплів солом’яну підстилку, укріпив її міцними мотузками на старій груші, і там я спав з весни до пізньої осені. Завдяки цьому я зміцнів. Іноді, лежачи просто неба, я бачив Ісуса Христа. Найбільше я думав про страждання Сина Божого, звинувачував Його учнів, що вони не захистили Його. Будь я в той час серед них, то з мечем у руках я б відітнув Малху не тільки вухо, а й голову, те саме я хотів зробити і з Юдою. Я думав, що, якби там був Давид з іншими біблійними героями, вони б усіх перемогли і звільнили Господа. Я часто плакав над тим, що це не відбулося.

Коли дідусь помітив, що мене цікавить, він почав навчати мене біблійних історій. Завдяки йому я знаю напам’ять стільки псалмів і уривків зі Слова Божого. Потім він дістав для мене підручники, зокрема історію Церкви, і почав готувати мене до гімназії. І він так мене підготував, що я у дванадцять років після вступного іспиту був прийнятий у гімназію в Т. Скільки він трудився, скільки він стерпів, щоб виховати мене, – лише Богу відомо. На другому році мого навчання йому стало легше: я вже міг давати уроки слабким учням, і таким чином трохи заробляв.

Канікули я завжди проводив у нього, хоча батьки моїх товаришів двічі запрошували до себе на літо. Але мене завжди тягло в мої гори. Після третього навчального року один із професорів запропонував мені разом із його сином вирушити в подорож по Татрах. Я довго роздумував, але перемогла любов до батьківщини, до дідуся. І це добре, бо то були останні літні канікули вдома! З ними закінчилося моє дитинство. У серпні дідусь мій занедужав. Він застудився в сильну грозу, потім захворів на запалення легень і за два тижні помер.

У свої останні дні він багато думав про те, чи простити йому одній людині, яку ненавидів усім серцем. Його останніми словами були: «І прости нам борги наші, як і ми... І я прощаю, Господи», – то я сподіваюся, що ми з ним побачимося там, і це мене втішає.

Але перед смертю, у маренні й після нього, він, на моє настійливе прохання, відкрив таємницю, що стояла між нами. І це вразило мене більше, аніж його смерть. На його похороні я не пролив ані сльозини, хоча, окрім нього, у мене нікого не залишилося. Він був моїм батьком і годувальником, єдиною людиною на землі, яка мене любила. З ним зникло моє щастя, зникли мої мрії, ідеали – усе!

Після похорону я залишився один у нашому бідному будиночку і був свідком того, як прийшли судові виконавці й розпродали все: меблі, навіть мій одяг і книжки, щоб покрити витрати. Бджоли й мед продали для сплати боргів за моє навчання. Добрі люди дали мені притулок, пустили переночувати і навіть спорядили в дорогу в Б. до вітчима, якого я мало знав, але до якого, за порадою дідуся, усе-таки мав піти. Прибув я туди стомленим і хворим. Вітчим мій був бідний. Він відвіз мене в міську лікарню, де я між життям і смертю провів дев’ять тижнів.

Про гімназію не могло бути й мови, і мій вітчим віддав мене в навчання до місцевого аптекаря. Почалася жорстока школа життя, для якої в мене було мало фізичних і духовних сил. Залишки гордости в моєму серці знищив мій вітчим своїм ставленням до мене. Я б про це не говорив, якби не бажав засвідчити, як дивно Господь веде Своїх дітей і наскільки більша Його любов, аніж людська несправедливість.

Мій вітчим був писарем. Він одержував досить гарну платню, але все пропивав. У його домі часто панував великий нестаток, навіть хліба не було. В аптеці я одержував тільки обід. Це, по суті, було моїм харчуванням, тому що вітчим сніданку мені ніколи не давав, а на вечерю тільки шматочок хліба. Моєму ослабленому тілу важко було звикнути до такого способу життя. Вітчим часто приходив пізно ввечері додому п’яним. Якщо він був зовсім п’яний, я його без особливих зусиль укладав у постіль, якщо ж не геть п’яний, то бив мене за всіляку дрібницю. Часто, коли знімав йому черевики, він так бив мене ногами в груди, що я падав, і вже тоді до крови розбивав мені обличчя. Але це я ще витерпів. Набагато боліснішим була для мене лайка, на яку я не міг відповісти. У той час я молився про смерть, але марно. З роками жорстокість нещасного вітчима посилювалася, і з нею погіршувалося моє становище. У мене вже не було ні одягу, ні білизни. Аптекар дорікав, щоб я не ходив до нього таким обшарпаним, інакше мене відішле назад, а я вже закінчував навчання. І тоді в мені визріло рішення покласти край цьому лиху.

Було це вночі, наприкінці червня. Вітчим знову прийшов додому п’яним. Я на столі залишив ніж, і коли він мене покликав, я не пішов його роздягати. Чекав, щоб він схопив ніж і кинувся на мене. Нерухомо я лежав на своїй твердій підстилці. Коли він справді схопив ножа й зі злости в нестямі кинувся на мене, я безстрашно подивився на нього, із внутрішнім задоволенням очікуючи смерти як звільнення. У своєму розпачі я, звичайно, не знав, що цим штовхав нещасного на вбивство. Але ж цей чоловік колись, коли він іще не пиячив, був шляхетною людиною, він облагодіяв мою матір, яка віддано любила його до самої смерти.

Раптом я відчув біль у грудях і зрозумів, що сталося те, що мало статися. Тепла кров потекла по моїй руці, і я знепритомнів. Коли за два тижні отямився в будинку аптекаря, то довідався, що нещасний побіг кликати когось на допомогу. Рана була глибокою. Ще трохи лівіше, і ніж потрапив би в серце, і ми обоє загинули б навіки. Але Бог, багатий милістю, любив нас, страшних грішників, і оживив нас.

Аптекар і його родина були дуже добрі до мене. Через цей випадок їм стало відомо про моє становище, і вони прийняли мене до себе. Після одужання мій наставник, незважаючи на те що мені ще пів року залишалося учитися, видав атестат, і я став одержувати харчування і зарплатню.

Вітчим постав перед судом. Після мого видужання його, на моє прохання, звільнили з-під варти, і він не втратив свого місця на службі. Якийсь час він навіть перестав пити.

Неподалік від містечка протікав невеличкий струмок. Сидячи на його березі одного недільного ранку, ще слабкий від хвороби і втрати крови, я думав над тим, чому Бог зберіг мені життя. Адже не було в мене ніяких сил винести таку важку, безрадісну долю. Я тоді згадав слова Йова: «Чому я не згинув в утробі? Як вийшов із нутра, то чому я не вмер? Бо тепер я лежав би спокійно, я спав би, та був би мені відпочинок».

Раптом я відчув чиюсь руку на своєму плечі. Підвівши очі, я побачив над собою чоловіка із суворим обличчям, сивою бородою і добрими очима.

– А хіба ти готовий стати перед Богом, що так бажаєш смерти? Чи ти вже одягнений у святкову одіж, в одіж праведности Христа? Чи обмитий ти кров’ю Агнця і помазаний Духом Святим? Чи служив ти Христу на землі? Чи навернув ти до Нього хоч одну душу? Чи можеш, сину мій, на всі ці питання дати ствердну відповідь? Що ж тобі треба? Ти в розпачі від того, що Бог тебе ще не прокляв. Ти не обмитий кров’ю Ісуса Христа, а в рай ніщо нечисте не ввійде. На кому не буде святкової одежі, той не ввійде. Ти не служив Христу, вінець тебе не очікує. І Бог залишив тебе дотепер у живих, тому що Він усе це ще хоче подарувати його тобі. Він зберігає тебе, бо любить і хоче, щоб ти Йому служив.

Усі ці слова я знав, але не можу описати, які почуття вони викликали в мені. Незнайомий чоловік так вплинув на мене, що я став просити його не осуджувати, а повірити, що я мав причину просити смерти. Я попросив його вислухати мене, і чоловік повів мене в маленький будиночок біля струмка, де він проводив літо. Як зараз бачу: він скип’ятив воду, зробив чай і подав до столу дві чашки ароматного напою з двома бутербродами.

Він мені так нагадував дідуся і моє дитинство, що я розплакався. Старець присів поряд, пригорнув і дав мені виплакатися.

Це були мої перші сльози із часу останньої розмови з дідусем. Я йому розповів усе. Я відчув, що він до мене ставиться дуже добре, жаліє, бо іноді ставив запитання і гладив по голові.

А потім він почав говорити... Що він говорив, зараз уже не перекажу. Знаю тільки, що того разу я разом з ним уперше помолився у вірі. Після цього, сидячи біля його ніг, зі спраглим серцем слухав Добру Звістку про спасіння, що зрошувала мою душу, як животворна роса, надихала моє скорботне серце. Він також переконав мене у власній гріховності, бо це я підклав вітчиму ножа. Тому я зрозумів, що потрібно шукати прощення і спасіння.

Чоловік Божий відіслав мене в аптеку по дозвіл провести день з ним. Я його одержав, і це була найблагословенніша неділя в моєму житті, коли я відродився до нового життя, коли скінчилася для мене ніч, а в мороці засяяло світло. От і все, що я тобі хотів сказати, – закінчив свою розповідь Урзин, глибоко зітхнувши.

Лермонтов підняв голову, обличчя його було блідим, розчуленим.

– Мирославе, це так жахливо!

– Так, жахливо, Аврелію, але це минуло й ніколи не вернеться. Адже сказано: «І приведе Він їх до берега бажаного».

– Дозволь мені ще одне запитання, дорогий мій Мирославе, – сказав Аврелій, міцно тримаючи руку свого друга і борючись із хвилюванням. – А де тепер твій нещасний вітчим?

– Там, брате! – Урзин показав угору.

– Там? Неможливо!

– Можливо. Той, Хто нещасного підіймає з бруду, щоб посадити його поруч із князями, помилував і його. Боротьба в його душі тривала роки, але Господь благословив мою працю, і я, що його ледве не штовхнув на погибель, зміг показати шлях до спасіння. Я був свідком його примирення з Богом. Це відбулося минулої осені.

– Не обвинувачуй себе, Мирославе. Розпач приводить людину іноді до такого ж безумства, що й пияцтво.

– Так, брате, але він є таким самим гріхом, як і пияцтво. Ми не можемо виправдати ані п’яного, ані зневіреного. Ми обидва образили Бога, і Він нам обом простив.

– Мені хотілося б ще довідатися, хто був той чоловік, якого Господь використав для твого спасіння?

– Це проповідник громади з Н., що відпочивав у нашому містечку. Завдяки його посередництву мене прийняли у велику аптеку в Н. і там я був дуже щасливий. Я сидів біля його ніг, як Савл сидів біля ніг Гамаліїла.

– І матеріальне твоє становище покращилося, чи не так?

– Так, у мене там було дуже гарне жалування, і воно стало ще більшим, коли я почав готувати сина і племінника аптекаря до вступу в гімназію. Завдяки цьому я зміг узяти до себе в Н. вітчима й утримувати його, бо він згодом майже осліп і не міг більше виконувати свою службу. Йому дали невелику пенсію, але на життя її не вистачало, а я вже непогано заробляв. Коли помер мій вітчим, у мене після відрахування за його лікування і похорон залишилася ще деяка сума, і коли я приїхав сюди, було майже 80 гульденів.

– А тепер?

– І зараз дещо є, а інше, – усміхнувся Урзин, – відкладено на майбутнє. Однак уже пізно, ходімо додому. Миколка нас, напевно, чекає.

Вони повернули назад, бо вже досить далеко відійшли від будинку.

– Мирославе, від тієї рани і втрати крови чи не залишилися наслідки, – заклопотано запитав лікар. – Тепер я можу пояснити твій блідий вигляд і головні болі.

– Зараз я вже не так страждаю, як колись, а блідим був завжди, із самого дитинства. Але прошу тебе, не будемо більше про це говорити. Краще розповім, як мені було, коли того далекого понеділка я повернувся в аптеку. Я немов світився зсередини, душа була сповнена надії на вічне життя. У мене був блаженний стан: я не самотній, у мене є Отець на небі, а на землі велика родина дітей Божих. Я тут, на землі, уже не зайвий і знайшов мету свого життя! Усі мої обставини зовсім не змінилися, Господь не виводив мене з них. Але Він утішав кожну гіркоту, угамовував усілякий біль. Коли моя душа в променях любови Божої одужала, то зміцніло і моє тіло. Господь давав мені щодня достатньо сил, дає Він і тепер. Я сьогодні вперше і востаннє про це розповідаю. А тепер поговорімо про щось інше.

Однак минув якийсь час, поки Аврелій заспокоївся.

– Я хотів повідомити, що вчора зі мною відбулося, – після тривалого мовчання почав розмову Лермонтов. – Як ти знаєш, я вчора відвідав маркізу. Її не було вдома, але сказали, що скоро прийде. Тож я вирішив дочекатися. З нудьги я витягнув свій записник і дещо занотував. Розгортаючи блокнот, не помітив, що з нього випали фотографії моєї матері й батька, які я в ньому зберігаю. У цей час увійшов маркіз. Він мене чемно привітав у своїй стриманій манері. Ми заговорили про маркізу. Я сказав, що остерігатися більше нічого, якщо Тамара побуде ще рік у цьому м’якому кліматі під західним небом. Раптом маркіз нахилився і підняв мої фото. Ти б бачив вираз його обличчя! «Хто це?» – вимовив він нарешті. «Мої батьки», – відповів я спокійно. «Ваш рідний батько?» – «Ні, мій вітчим». Він сів на диван і довго розглядав знімки. Потім він повернув їх. Коли я простягнув по них руку, він схопив її і притяг мене до себе. Я раптом опинився в його обіймах. Я хотів щось сказати, але раптом він майже грубо відіпхнув мене від себе й уривчасто вимовив: «Тамарі тепер краще, тож вам необов’язково відвідувати її щодня. Два-три рази на тиждень достатньо». Потім він вийшов, і мені здалося, що він біжить від мене чи від самого себе. Як ти вважаєш, Мирославе, що мені робити? Тамара сьогодні всіх нас запросила до себе. Миколка вперше буде там. Він, звичайно, міг би піти з тобою, але це було б помітно для інших, і я не знаю, що сказати Тамарі. А маркіз такий дивний, начебто не при своєму розумі.

– Нічого, Аврелію. Маркіз, напевно, вже обдумав свої слова. І навіть якщо він тебе холодно зустріне, то наша люба сестра все одно гідна поваги з твого боку. Повір, тому, хто прощає, завжди краще, ніж тому, кому прощається. Чого ти чекаєш від нещасного безбожника, котрий противиться Ісусу Христу?

– Твоя правда. Дякую тобі за пораду. Образи з боку маркіза я готовий стерпіти заради Христа й Тамари.

– Що це ти хочеш заради Тамари?

– Микольцю, ти тут?!

– Я пішов вас шукати, брати.

Отак разом, жваво розмовляючи, вони повернулися додому, де їх уже чекав сніданок. А в лісі, неподалік будинку Миколки Коримського, ще довго листя дерев і трава переповідатимуть історію про сумну долю Мирослава Урзина.

Розділ п’ятдесятий

У Подолині готувалися до прийому гостей. З Гірки чекали на пана Миколу, Маргіту й Адама, екіпаж Тамари мав привезти трьох панів з Боровця. Після обіду вони всі хотіли прогулятися до найближчих гір, піднятися на мальовничу скелю, з якої, за твердженням Ілони Зарканої, відкривався чудовий краєвид на Орлів.

Обід завершено. У бібліотеці сиділи пан Микола, маркіз, Адам і управитель Зарканий. Професор Ґеринґер спостерігав за грою. Маргіта в супроводі Асі й пана Вільє відвідала Зарканих. Аврелій Лермонтов поїхав до хворого, а Тамара, надавши Орфі дорогоцінну можливість поговорити з Урзиним, прогулювалася в парку з Миколкою Коримським.

Дівчина почувалася невимовно щасливою. Хворий друг нарешті вперше відвідав її дім, є поруч з нею. Вона не могла відвести від нього очей, їй хотілося чути його голос. Як радісно бути поруч із ним серед цієї п’янкої принадности квітучих лип, акацій і троянд. Життя і світ навколо такі прекрасні, а Ісус Христос невимовно добрий. Він почув її молитви й усе так добре зробив! Сьогодні Аврелій сказав, що він упевнений у повному одужанні Миколки, необхідно лише зміцніти здоров’я. Небезпека вже позаду. Він не вмре, ні, ні, не вмре!

Який добрий Ісус! А її батько не хоче вірити у Христа! Під час розмови з Миколкою Тамарі раптом пригадався сьогоднішній ранок. У той момент, коли вона підвелася після молитви, увійшов батько. Побачивши, що вона робила, хотів піти, але дівчина з благанням кинулася до нього, то він і залишився. Посідавши на диван, вони планували сьогоднішній день, прогулянку. Батько обіцяв дізнатися, чи можна піднятися на одну зі скель, оскільки Миколці Коримському нелегко буде в цьому поході. Багато про що вони говорили, а це траплялося вже не так часто.

– Батьку, – схвильовано сказала Тамара, – який сильний Ісус Христос! Він повернув мені зір, і тепер я можу брати участь у такій прогулянці!

Батько враз відсторонився. Сполотнівши, він крізь зуби вимовив:

– Хотів би знати, Тамаро, коли ти перестанеш мене мучити цим ім’ям? Скільки разів треба повторювати, що я чути про Нього не хочу?

– Так, батьку, – засмутилася вона. – Ви дуже явно противитеся цьому дорогому імені. Але повірте: я не можу мовчати. Як може ощасливлений не хвалити свого благодійника? Як може спасенний мовчати про Того, Хто врятував його ціною Свого життя? Якби я мала брата, хіба ви заборонили б мені вимовляти його ім’я? Чи ви не дозволяли б говорити про мого нареченого? А Ісус Христос для мене більше, ніж благодійник, рятівник, брат або наречений. Він усе це поєднує в Собі. Він – мій Бог, моє світло. Він для мене все! Про що мені з вами й усіма іншими людьми говорити, якщо Його не можна згадати? Батьку, мій любий, ви противитеся Йому, як Савл дорогою до Дамаску. Чим це все скінчиться?

Що вже могло бути страшного в її словах? Але маркіз однією рукою затулив вуха, а іншою відштовхнув доньку.

– Збожеволіти можна! – скрикнув він й кинувся геть із кімнати.

Від такої згадки їй стало так боляче, що відчула потребу поділитися з другом. Миколка дивився побожно і співчутливо, немов читав слова з її вуст перш, аніж вона їх вимовляла.

– Я знаю, що Ісус Христос мене любить, – сказала дівчина, і сльози забриніли на її очах. – Але серце крається від того, що я втратила довіру й любов свого батька. Нема на землі того, хто так би мене любив.

– Тамаро, а я? – вирвалося з вуст юнака, і вони зашарілися, приголомшені.

Навіть солов’ї замовкли, втративши здатність співати. Дівчина в блаженному збентеженні підвела очі, погляди їхні зустрілися. Потім юнак розкрив свої обійми, й вони не залишилися порожніми. Вони одразу зрозуміли, чому того травневого дня під хрестом їх так сильно вабило одне до одного. Це любов з небес прийшла в їхні серця, щоб зв’язати навіки.

– Миколко, невже ти мій?!

– Твій, а ти моя!

– Тільки твоя, а обоє ми належимо Ісусу Христу.

– Так. Я знаю і твердо вірю, що одужаю зовсім, адже добрий Пастир подарував мені тебе. Я маю тебе охороняти й берегти все життя.

Троянди, що обвивали вхід перед ними, вітали їх своїм ароматом, птахи виспівували їм весільні мелодії. Закохані були наче уві сні. Така мить більше ніколи не повториться, навіть якщо вони проживуть ще багато-багато років, хоч би й ціле життя.

Розділ п’ятдесят перший

У замку дограли шахову партію. Маркіз під час гри помітив, що пан Микола був стурбований і часто схиляв голову. Тож після обіду він запропонував гостю прилягти і трохи відпочити. Той погодився. Але щойно двері маленького салону за ними зачинилися й господар повів його до зручного, засланого дорогими килимами дивану, пан Микола мовив:

– Я не хочу спати. Краще я з вами наодинці поговорю, пане маркізе. Але ви, напевно, не маєте часу?

– Для вас – завжди! – обличчя єгиптянина освітилося радістю. – Інші гості зараз із моєю донькою, нам ніхто не заважатиме.

– О пане маркізе! – вигукнув старий, схопивши руку господаря. – Будьте милосердні до нещасної людини.

– Ваша милосте, – здивувався маркіз, – що це за слова? Що з вами?

– О пане Орано, мені так тяжко на душі! Але ви зможете полегшити мою душу. – Старий зітхнув. На його очах заблищали сльози. – Ви колись знали сина, що справедливо звинувачував свого батька, а тепер сидите поруч із цим батьком, який глибоко, але дуже пізно шкодує про власну жорстокість і який має лише одне бажання – довідатися хоч щось про життя свого сина. І це бажання ніхто на світі не може виконати, окрім вас, пане маркізе. Вдовольніть його прохання, і він вас довіку благословлятиме.

У салоні запанувала тиша. Тільки чутно стукіт двох сердець.

– Яка з того користь вашій милості? – запитав маркіз, опустивши голову. – Навіщо вам знати про долю сина, якого багато років уже немає серед живих. Дайте померлому спокій. Можу лише сказати: Фердинанд вам простив. Ваша правда, він усе життя шкодував про необдуманий вчинок. Його життєвий шлях у тій країні та серед того народу, що позбавив батька й вітчизни, не був устелений трояндами.

– Ох, маркізе, вам легше розповідати, аніж мені слухати, – благав старий. – Мій син, напевно, не просив вас мовчати. Він не міг знати, що ми колись зустрінемося. І якщо він мені простив, то не сердився б на вас за це. Я прошу вас, розкажіть мені все.

Маркіз підвівся, пройшовся по салону. Він випив склянку води, що стояла на столику, руки його тремтіли від сильного хвилювання. Трохи опанувавши себе, він опустив штори на вікнах, щоб яскраве сонце не заглядало в салон, і сів так, щоб його обличчя залишалося в тіні.

–То слухайте ж, ваша милосте, – почав він глухим від хвилювання голосом. – Ви знаєте, що Фердинанд Орловський працював у польській спілці. Ви також знаєте, що він мав дружину, яку любив більше за власне життя, заради якої він пожертвував вашою батьківською любов’ю, своєю польською самосвідомістю і вірою. Так, він вам того разу не все розповів: він не тільки женився на протестантці, а й сам став протестантом, хоча не за переконанням, бо цього від нього не вимагали. Але та жінка його обдурила.

– Як це сталося, маркізе? – застогнав старий. – Вона йому зрадила?

– Не в звичайному значенні цього слова. Перед його поверненням з Угорщини вона приєдналася до секти штундистів. Відтоді серцем віддалася Ісусу Христу. Вона говорила й думала тільки про Христа, жила для Нього і мріяла ночами про Нього. Словом, у Фердинанда була дружина, яка йому вже не належала, бо коли пригортав її до себе, між ними одразу поставав цей ненависний образ. Для свого Ісуса Христа вона хотіла виховати і своїх дітей. Той образ затуманив і розум брата дружини Фердинанда. Він мріяв тільки про якесь Царство світу й любови, у якому їхній Бог повинен бути Царем. Після однієї із суперечок Фердинанд взагалі відмовився від роботи й відійшов від спілки, душею якої він був тривалий час. Однієї ночі Фердинанд повернувся з таємного зібрання, де було вирішено перенести агітацію до іншої країни. Він застав дружину на колінах біля колиски їхньої дитини, чудового хлопчика, і почув, як вона в молитві просила свого Царя зробити дитину Своїм підданим. «Він повинен належати не нам, а Тобі!» Фердинанду здалося, що його серце проштрикнули ножем, забираючи щось надзвичайно цінне його серцю. Жахнувшись від думки, що має бути батьком сина, якого жертвують цьому удаваному образу, він вирішив покинути і жінку, і дитину. Однак перш ніж піти, Фердинанд вирішив помститися тим, хто її спокусив і відвернув від нього. Громаду штундистів жорстоко розігнали. Про те, що і його дружина опинилася в тюрмі, Фердинанд не знав, і це добре, бо він, незважаючи ні на що, її дуже кохав і намагався б звільнити. Довідався він про це за кілька років, коли дружина зі своїм братом оселилася у Відні. Не знаходячи душевного спокою, він більше не міг працювати в спілці. І хоча його мучила туга за батьком, але він не насмілювався повернутись, оскільки боявся, що тоді не зможе встояти перед поїздкою до Відня, щоб побачити свого сина. Адже за хлопчиком він теж сильно тужив. Дружину свою бачити не хотів, бо її ненавидів і любив одночасно.

За якийсь час Фердинанд потрапив до рук російської поліції і був засланий до Сибіру, але друзі допомогли йому втекти до Англії. Жив там у великій нужді, та невдовзі для нього настали кращі часи, і він міг подумати про виїзд до Америки. Дорогою туди Фердинанд довідався про смерть дружини. Стан його був жахливим... Він так прагнув узяти до себе осиротілого сина, щоб виховати його у своєму дусі! Але не міг про це навіть мріяти! Щоб знову не потрапити до рук російської поліції, яка чигала по всій Європі, він мав зникнути. Зрозумів, що втратив сина назавжди, хоча б тому, що в Англії його побратим Ліщинський на смертному одрі віддав йому, Фердинанду, свої документи, тож в Америці жив під чужим ім’ям. Там Фердинанд потрапив до мого дому і став моїм другом. Близько року ми разом подорожували. Ми заприсяглися, що ніколи більше не розстанемося. Але потім мене відкликали до Каїра, де мене очікувала не тільки родина, а й наречена. На кораблі ми обоє захворіли на небезпечну хворобу. Я видужав, а ось він помер і спочиває в єгипетській землі. От і все, більше мені додати нічого. Він так прагнув, щоб батько простив йому. І це його палке бажання здійснилося, хоча вже і після смерти.

Глухий голос маркіза затих. Пан Микола теж мовчав. У салоні запала тиша. Орловський уявити не міг, що доля сина може бути настільки жахливою. Старий розумів, що його син протистояв Богу, ненавидів Христа. Кілька тижнів тому батько його б іще виправдав, але сьогодні цього не міг, не зміг би! Дружина Фердинанда інакше зробити не могла. Ісус Христос понад усе! Це засвідчила йому Наталія, це відчував і вірив у це сьогодні сам пан Микола. Нещасний Фердинанд, він збився з дороги!

Роздумуючи над цим, старий раптом пригадав, що недавно чув схожу історію. Так-так, Аврелій! Пан Микола підвів голову й замислився. Мати Аврелія теж сиділа в тюрмі. Після звільнення вона зі своїм братом оселилася у Відні. Вона була штундисткою і присвятила свого сина Христу, прагнучи виховати його для Нього. Через Христа її покинув чоловік, згодом зникнувши безвісти...

У старого враз перехопило подих.

– Пане маркізе, – мовив він майже пошепки, – яке було дівоче прізвище дружини Фердинанда?

Маркіз його не чув. Старому довелося повторити запитання.

– Лермонтова, – сказав він нарешті.

– Лермонтова? – зрадів старий. – Маркізе Орано, я такий вам вдячний! Ви не тільки втамували мою тугу, розповівши про долю мого нещасного сина, а й указали мені слід.

– Слід? – Маркіз підвівся.

– Ви мені повернули онука, якого я всім серцем любив із самого початку. Ви кажете, що дівоче прізвище моєї невістки Лермонтова. У моєму будинку теж є Лермонтов. Він – син штундистки, син батька, який покинув їх через Ісуса Христа. О Боже праведний! Я Тобі вдячний за Твою милість! І якщо мій нещасний син загинув, то хоча б онука свого зможу пригорнути до грудей і віддати йому всю свою любов!

– Ваша милосте, а ви впевнені, що не помиляєтеся? – запитав маркіз, чомусь спохмурнівши.

Але раптом ноги Орано підкосилися, його голова впала старому на коліна, і він голосно застогнав.

– Пане маркізе, що з вами? – злякано спитав той.

– Не віддавайте свою любов йому! Так, він ваш онук, я це знаю! Але залиште хоча б трохи місця у своєму серці для бідолашного Фердинанда. Він у могилі зрадіє!

– Я люблю Фердинанда й ніколи не перестану його любити, – відповів старий, поклавши руку на голову маркіза. – Батько завжди залишається батьком своїх живих або мертвих дітей. Щойно ви сказали, ніби знаєте, що Аврелій мій онук. Звідки?

– Я бачив фотографію його матері й дядька. Така ж була й у Фердинанда. – Маркіз випростався. – Що ви тепер будете робити?

– Що я робитиму? Я проситиму прощення в мого онука, бо не мав змоги вибачитись перед його батьком. І якщо простить, я дам йому ім’я Орловський і спадщину, як то й належить. Я буду просити його залишитися тут і не кидати мене. Я подбаю, щоб він був не тільки нашим найкращим другом, а щоб його всі визнали й любили як сина і брата. Маркізе, нехай воздасть вам Бог за все те добре, що ви зробили для мене, нещасного! І, дорогий мій сину, – як кращий друг Фердинанда, дозвольте, щоб я вас так називав, – не осуджуйте Лермонтова, він інакше не міг зробити. Христос достойний того, щоб умерти за Нього. Без Нього жити важко. Якби ми – мій син і я – знали Його, то все було б інакше. Якби я Його знав і дітей своїх виховував для Нього, вони всі могли бути щасливішими. Ми б не стали жертвами такої омани. Моїй доньці не довелося б на своєму смертному ложі сказати: «Сорок років я жила, до двох церков ходила, і ніхто з вас не показав мені істини!» Хваліть Бога, маркізе Орано, що ваша донька вже пізнала цю істину, і вона буде щаслива. Від стількох оман Тамара зможе вберегтися! Я знаю, я відчуваю, що ви не любите Христа. Тоді дозвольте вашій Тамарі показати вам шлях до Нього так, як моя донька на порозі смерти це зробила, пояснивши мені, що людина повинна зробити для свого спасіння... Пробачте, що я про таке з вами розмовляю! А тепер залиште мене, щоб я міг наодинці оплакати Фердинанда, бо в його нещастях моя провина. Якби в його серці був Христос, то він нізащо не покинув би дружину й сина.

Маркіз мовчки вклонився і вийшов. Якби пан Микола побачив вираз його обличчя, то, напевно, жахнувся б.

– І він... і він теж, – стиха говорив маркіз, упавши в сусідній кімнаті на диван, ніби вражений блискавкою. – Це понад мої сили! Цього я не винесу! Але що мені робити? Тамару я не можу взяти із собою, а залишити тут одну?.. Але вона буде не одна! Мені треба трохи розважитися, подихати свіжим повітрям...

Він сховав обличчя в подушки й мовчав. Тільки зрідка приглушені болісні зітхання свідчили, що буря в його душі ще не минула.

А в іншій кімнаті батько оплакував загублене, зруйноване життя свого сина і каявся перед Богом за власну провину: виростив дітей без Христа і без світла, давши їм піти у світ. Пан Микола згадав слова доньки: «З порожніми руками я прийшла до Господа, і Він мене прийняв». І старий теж вирішив звернутися до Нього. Він знав, що нічим відкупити свою душу, що йому нема що дати Богу, щоб заплатити Йому за марно прожиті роки.

Саме цієї хвилини в житті пана Миколи відбулася серйозна і чудова переміна. Він для молитви впав на коліна як Яків, а піднявся вже як Ізраїль. І над ним схилилося слово: «На час вечора станеться
світло».

Коли Орловський вийшов до сусідньої кімнати, то побачив на дивані маркіза. Боячись його розбудити, старий навшпиньки пройшов до іншого покою.

– Пан лікар уже повернувся? – запитав він у першого ж слуги, що потрапив йому на очі.

– Він, ваша милосте, тільки-но пішов до музичного салону.

Біля відкритого роялю сидів, тихо награючи мотив пісні, Аврелій Лермонтов. Старий притулився до дверей, дивлячись на нього: «Він мій онук, моя кров і плоть, досі я вважав його дорогим другом, але чужим. Це син Фердинанда».

Промінь сонця освітив обличчя юного лікаря. Хоча зір пана Миколи вже слабшав, але це обличчя він тепер бачив ясно. Аврелій був схожий на свою матір, але губи були як у Фердинанда.

Вуста Аврелія розкрилися, щоб заспівати пісню, якої Урзин навчив друзів:

Вір, душе, надійся, Я – Спаситель твій,

Ворога не бійся у борні важкій.

По шляху тернистім в вічність проведу,

Я з тобою всюди, вір, що Я тебе люблю!

Ні, я не один! Ні, я не один!

Мій Бог мене не залишить,

Ні, я не буду один!

– Так, Аврелію, дорогий мій онучку, ти не один. У тебе є не тільки Батько на небі, а й на землі, що по-батьківськи хоче пригорнути тебе до грудей.

– Ваша милосте! – сахнувся Лермонтов, звільняючись від обіймів старого. – Що ви таке кажете?

– Правду, Аврелію. Але насамперед я – батько Фердинанда – винен у нещастях свого сина, – говорив старий тремтячим голосом. – Фердинанд не зможе обійняти свого сина, однак перед знайденим онуком стоїть його грішний дідусь, якому Бог простив. Аврелію, дорогий мій онучку, Ісус Христос помилував мене, як і тебе. Заради Його любови я благаю тебе: прости і визнай мене своїм дідусем!

Від несподіванки й радости обличчя хлопця то біліло, то червоніло. Не було сумніву, що пан Микола казав правду: обличчя старого немов зсередини світилося. Але як він дізнався? З ким говорив? Хто відкрив те, що було назавжди поховано?

– Аврелію, ти не хочеш, щоб я був твоїм дідусем? Може, я спізнився? Ох, я це заслужив...

Пан Микола схилив голову. Цієї миті молоді руки оповили його шию. Радісний вигук: «Дідусю, дідусю!» – пролунав як чудесна музика в його вухах, а на своїх руках і щоках він відчув гарячі рідні поцілунки.

Аврелій Лермонтов не став запитувати, хто видав його таємницю. Він був надто щасливий в обіймах свого дідуся. Хто міг би розказати про його радість?

Обійнявшись, вони сіли на дивані, і пан Микола мовив онукові:

– Ви вказали мені шлях спасіння. Основу поклала Наталія, потім прийшов ти, а потім Миколка, Маргіта, Тамара Орано, Степан Градський...

– А Мирослав? – зауважив Аврелій.

– Мирослав? Це Божий слуга, – із сяючими очима відповів старий. – Через нього Господь нас усіх відшукав і врятував, чи не так?

– Так, дідусю, він дійсно Божий слуга, – зітхнув лікар.

І перед його поглядом знову постала доля любого друга в усій своїй трагічності.

– Аврелію, оскільки ти мені простив і любиш мене, то дозволь перед усіма відрекомендувати тебе як свого онука? – запитав пан Микола.

– Так, якщо ви хочете. Микольцеві це вже не зашкодить. Але я прошу вас, дідусю, тільки не в Подолині, краще вдома.

Аврелій по-особливому виділив останні слова. Старий гаряче розцілував онука.

– Я вельми щасливий, що ти бажаєш, аби це сталося саме в нас вдома. Але не знаю, чи зможу витримати до вечора.

– Тоді зробіть це під час прогулянки. Для Мирослава це буде як нагорода.

– Для Урзина?

– Так. Без нього все б склалося інакше. Мені вам треба так багато розповісти.

І Аврелій, обережно добираючи слова, щоб не скривдити і не засмутити старого, розповів йому про розмову на терасі та її наслідки.

– А тепер я вас прошу, дідусю, простіть мені!

– Мені нічого тобі прощати, – сумовито відповів старий. – Ти мав право так думати, і я цьому не дивуюся. Наш милостивий Бог послав тобі Свого слугу, який загородив тобі шлях, аби ти не пішов від нас ображеним. Хоч я нічого не можу виправити й не хочу, та сподіваюся, що будеш щасливий серед нас. Ми всі тепер знаємо, що ти належиш нам, а ми – тобі.

– Так, дідусю. Це таке щастя, яке тільки Ісус Христос може дарувати. А я, нерозумний, думав, що повинен боротися і вийти з цієї боротьби переможцем.

– А хіба це не так? Хіба ти не прийшов, щоб віддати свою любов? Хіба ти не переміг нас прощенням?

– Не хваліть мене, дідусю, я не заслуговую на це, – сказав Аврелій і, підійшовши до рояля, заграв псалом: «Благослови, душе моя, Господа!»

Пан Микола дістав свій німецький Новий Заповіт, і вони разом заспівали, хоча різними голосами, але спів лунав із глибини їхніх шляхетних сердець.

Вони не знали, що господар уже певний час стояв за портьєрою, і його обличчя було спотворене болем. Він протягав уперед руки, наче благаючи зупинити спів. А потім повернувся і вийшов.

Раптом спів підхопили один за одним кілька голосів. На п’ятому вірші до салону ввійшли Маргіта, донька Зарканих і Ася. Відчинилися двері з іншого боку, і Орфа відсунула завісу, щоб впустити свою володарку й Миколку Коримського. Отак поступово з’явилися всі інші. З чоловіків не було тільки пана Орано й Урзина, який, за словами Орфи, вирішив трохи прогулятися парком.

На прохання Тамари псалом проспівали вдруге різними мовами. Окрім Миколки й Адама, усі співали з натхненням і почуттям. По закінченні пан Микола щось шепнув акомпаніатору Аврелію; той озирнувся і стенув плечима.

– Шановні пані й панове, – почав старий, голос його тремтів, – ви всі, за винятком цих двох панів, знаєте, що я колись несправедливо обійшовся зі своїм сином Фердинандом і вигнав його. Я це зробив, бо не зміг змиритися з його шлюбом, який він узяв без мого благословіння. Сина мого немає серед живих, але через пана маркіза, який знав його й поховав у Єгипті, я довідався, що син Фердинанда – мій онук – під ім’ям своєї матері живе поруч зі мною. Оскільки мій онук простив мені, визнав своїм дідусем і дозволив заявити про це відкрито, то я хочу його вам відрекомендувати. – І, взявши Аврелія за руку, він під загальний подив вів далі: – Адаме, Маргіто, Миколко, ви разом зі мною співали псалом, яким я дякував Господу за милість Його, бо Він дарував мені Аврелія.

– Аврелію, ти... – Адам першим кинувся до свого новоявленого двоюрідного брата, за ним – інші.

Усі вони щиро раділи, лише Миколка тримався осторонь.

– Миколко, – кинулась до нього Тамара, – не хочеш привітати Аврелія?

– Любий мій Микольцю! – вигукнув Аврелій, обіймаючи його.

– Чому ти мені цього не сказав?

– Хіба ти мене тоді більше б любив?

– Ні, звичайно, однак...

– Знаєш, товаришу мій, коли я сам довідався про це, ти був надто слабкий, щоб знати про це.

– Виходить, у цьому були твої боріння? Тепер мені зрозуміло!

– Те, що я тепер належу до вас, не має великого значення, – мовив Аврелій, очі його світилися радістю, – набагато важливіше, що дідусь тепер належить нам! Він прийняв Ісуса Христа, і тепер ми одне ціле!

Молоді люди обіймали старого. Миколка, Маргіта й Тамара, радіючи, цілували йому руки.

Велика радість була тут, але ще більшою вона була там, на небесах, де ангели Божі навколо престолу Спасителя співали гімни подяки. Ще одна душа врятована для вічного життя.

Розділ п’ятдесят другий

Тим часом Мирослав Урзин заглиблювався в парк. Дорогою він зупинився поговорити з робітниками, коротко засвідчити їм про Христа. Коли садівник відкликав їх до себе, він знайшов у тіні дерев зручне місце. Там стояло плетене крісло з гарною подушечкою, і такі крісла були розставлені для молодої володарки по всьому парку. Він сів, дістав свою кишенькову Біблію і почав читати, як людина, що вже сьогодні багато попрацювала і мала відновити запаси сил своєї душі.

Читаючи, він молився, обличчя світилося радістю. Потім він відклав книгу, розстелив чисту носову хустинку на подушці і, відкинувшись на бильця, зімкнув очі.

Старі дерева шуміли над його головою, аж поки не заколисали. Точнісінько як того разу, коли він доглядав за баронесою і заснув у маленькій кімнатці, бліде обличчя віддзеркалювало блаженство і небесний спокій. Він не чув, як підійшов господар замку.

Яка разюча несхожість була між цими двома! Одяг маркіза хоч і простого елегантного крою, але дуже багатий; білизна з найтоншого шовку; сорочка попереду заколота шпилькою з коштовним камінцем. Годинник, прикрашений діамантами, висів на золотому ланцюжку. Орано був власником цього прекрасного замку, і можна припустити, що, окрім цього маєтку, мав на землі ще багато інших статків.

А цей тендітний хлопчина, що не насмілився покласти голову на гарну подушечку, а накрив її своєю хусткою, мав вельми поношене чорне вбрання, і такими ж скромними були його білизна та взуття. І все-таки маркіз дивився на нього із неабиякою заздрістю.

«Він не має нічого, але такий багатий», – подумав маркіз. Але що це? Обличчя сплячого якось дивно здригнулося, губи судомно сіпнулися. Це був біль, глибокий біль, що відбився на молодому обличчі. Маркіз спостерігав за ним з певним задоволенням. «А говорять, що послідовники цього Христа такі щасливі...» Гірка посмішка з’явилася на його вустах.

Зовнішній вигляд виказував, що Урзин живе не для цієї землі, а для неба, про яке мріяв і до якого спрямовував людей. Він на землі був тільки гостем, готовим будь-якої хвилини рушити додому. Він вирізнявся чеснотами справжнього християнина: був тендітний і лагідний, сповнений любови й готовий творити добро. Він любив Бога й людей, про що свідчили навіть недруги. Ну то й що? У нагороду цей Бог не дав навіть кращого одягу і не захистив від хвороби! Оце так нагорода!

Оскільки вираз болю з обличчя провізора не зникав, а дедалі сильнішав, і він навіть застогнав, маркіз схилився й обережно поклав свою руку йому на чоло. Чоло було холодним і вологим.

– Пане Урзине!

Мирослав здригнувся, розплющив очі й зітхнув як людина, яка раптом звільнилася від тяжкої ноші.

– Вам щось погане наснилося, – пояснив маркіз, бачачи, як Мирослав поспішно підвівся, прикривши обличчя рукою.

– О, так, це дуже поганий сон, ваша світлосте. Дякую, що розбудили.

– То пусте.

– Вибачте, я на хвилиночку! – Урзин пішов до криниці, випив води зі склянки, що там стояла, і повернувся.

Маркіз, сидячи в плетеному кріслі, указав Урзину на місце біля себе.

– Я хотів би вас про дещо запитати.

Провізор сів.

– Скільки років ви, як каже Тамара, вже служите своєму Господу?

Такого питання від маркіза Урзин не очікував.

– З вісімнадцяти років, – відповів Урзин.

– А скільки років вам зараз?

– Виповнилося двадцять сім.

– Отже, більше дев’яти років. Попри те, що Він говорить: «Моє срібло й Моє золото», і що Йому дана вся влада на землі й на небі, Він вам не дав кращого вбрання.

Голос маркіза був різким. Обличчя Урзина злегка зашарілося. Він зніяковіло перевів погляд зі свого одягу на одяг маркіза, а потім стиха засміявся.

– Не такий важливий одяг, пане маркізе, як те, що він приховує – щастя чи нещастя.

Тепер маркіз зрозумів. Він стиснув долоню молодого провізора своєю прикрашеною дорогоцінними перснями рукою.

– Ви хочете сказати, що в грудях ваших джерело щастя і що ви завжди щасливі?

– Так.

– А той біль, що ви тільки-но уві сні перенесли – це теж щастя?

– Біль ще не є нещастям, пане.

– Що? Тілесний чи душевний біль не є нещастям? А що ж це таке?

– Це вогонь, що згасне, коли спалить те, що не може або не має жити.

– Скажіть мені правду, але тільки правду, Урзине: ви часто перебуваєте в цьому вогні? Тобто, чи часто у вас бувають такі моменти, коли щось мучить, як от сьогодні уві сні?

– Кожного дня, пане маркізе.

– Щодня... і ви хочете говорити про щастя?

– Так, ваша світлосте, бо я передбачаю кінець і терпляче чекаю на звільнення.

– Ви чекаєте на звільнення? А якщо його не буде? А якщо те, у що ви вірите, лише марево, якщо цього вашого Господа зовсім немає і ви Йому дарма служили, що тоді?

– Якщо немає вічности, – молодий провізор випростався, – тоді після мого життя для мене назавжди настане мир і спокій, і не буде більше розчарувань і печалі. Мені нічого втрачати.

Маркіз збентежився.

– Бачите, – сказав він після недовгих роздумів, – я цьому Господеві неба і землі не служу. А якщо правда, що все належить Йому і що Він усе розподіляє, то як Він мені дав Подолин і все інше моє багатство, як, наприклад, оцей перстень, що коштує так багато, що ви з родиною могли б від суми його вартости жити кілька років, тоді як Він вам нічого, навіть найнеобхіднішого, не дав. Якби ви до мене пішли на службу, я краще б піклувався про ваше майбутнє. Не думайте, що я хочу підвищитися над вами або принизити. Ні, я поважаю вас. Я говорю це лише тому, що вже так часто чув слова хвали вашому Господеві за Його силу і багатство, любов і турботу, і я задумався про Його справедливість.

Урзин підняв голову.

– От вам приклад, пане маркізе. Уявімо, ви раптом великодушно зняли цей перстень і подарували мені. А поруч із вами стояла б ще інша людина, так само чужа й недостойна такого подарунку, як і я. Де б у цьому випадку була несправедливість?

– Ви хочете сказати, що я незаслужено володію Подолином?

– Саме так, пане маркізе. Господь дав його вам, а не мені. Де ж тут несправедливість? Чи Він не вільний чинити за Своїм бажанням?

– По-вашому, Бог так само має мінливий настрій, як і людина?

– О, ні. Він знає все. Знає, що й кому можна довірити. Він знає, що я б не зміг нести тягар багатства і відповідальности за нього. Тому Він мені його не дає, і я вдячний Йому за це.

– А тягар бідности легший?

– Бідність дає нам покірливість і робить більш лагідними, більш залежними від нашого Отця. Я знаю, що, коли в мене нічого не має, Він дасть усе, бо Він мій Отець. Дозвольте, пане маркізе, ще одне зауваження. Якби цей перстень прикрашав мою руку, я, напевно, був би дуже нещасним.

– Це чому ж?

– Він не давав би мені спокою. Я постійно підраховував би його вартість і скільки голодних родин можна було б за ці гроші нагодувати, скільком хворим можна було б надати лікарську допомогу і скільком знесиленим можна було б дати можливість відпочити. Якби я розумів, що це все неможливо виконати, поки ношу перстень, хіба ж я міг би бути щасливим? День і ніч я бачив би нещасних людей, яким заборгував.

М’який голос звучав зворушливо у своїй непорушній істині. Видно, що він говорить з глибокого переконання.

– Звичайно, – засміявся маркіз, – з такими поглядами багатство вас не може ощасливити. Тож ви засуджуєте носіння коштовностей?

– Авжеж ні, не засуджую, пане мій, я лише кажу про себе. Я вважаю, що найкраще прикрашені руки ті, які зрошуються сльозами подяки за вчинені благодіяння.

– Ну, добре, припустімо Подолин належав би вам. Що б ви зробили?

– Я просив би Господа зробити мене гарним вірним господарем. І ніколи не дозволив би собі забути, що Він усе це довірив мені лише на певний час і колись доведеться перед Ним звітувати. Порахувавши, скільки я можу витратити на себе і на свою родину, виділив би на це певну суму. Інше я б витратив на благодійність, щоб поширити в окрузі світло, освіту.

– Он як, – зацікавлено мовив маркіз, – отже, ви роздавали б свої гроші жебракам, які вас, зрештою, ще й пограбували б?

– Ні, пане маркізе! Я знаю, що милостиня не завжди є виразом любови, а в багатьох випадках це підтримка лінощів і гріха, що з неї випливає. Добродійність, як і робота, повинна мати свою систему, правила й закони.

– О, я не очікував від вас такої розсудливости! Мені навіть цікаво з вами розмовляти. Пропоную трохи прогулятися, якщо ваша ласка. Чи ви бажаєте приєднатися до решти гостей?

– Ні, пане маркізе, я навмисно їх залишив.

– Я не знаю, чому ви вийшли, – сказав маркіз. – Припускаю, вас ображає розкіш мого будинку.

Урзин почервонів.

– Вона мене не ображає, а приголомшує. Мій одяг не для таких розкошів.

– Вас не скривдили мої слова?

– О ні, ви сказали те, що мені й так давно відомо.

– Дарма я це сказав. Простіть мені, будь ласка, і забудьте!

Вуста, що звикли наказувати, раптом щиро просили прощення. Перед цим втіленням лагідности маркізові було зовсім неважко вимовити слова вибачення.

– Не будемо більше про це говорити. Тамара дуже рада вашій присутності, – вів маркіз далі. – Скажіть мені краще, що вас у будинку особливо пригнічує і що ви б усунули?

– Можна сказати? – усміхнувся Урзин.

– Так, звичайно! – побадьорив його маркіз.

– Я прибрав би всі ці важкі килими зі стін і підлоги.

– Он як? І що б ви з ними зробили?

– Вони такі гарні й коштовні! Нехай би вони послужили стражденним, хворим людям у якійсь лікарні.

– Непогана думка! Але ці килими повинні покривати стіни, щоб охороняти мою доньку влітку від спеки, а взимку від холоду. Я думаю, що, якби я віддав Подолин у ваше розпорядження, ви б його за короткий час спустошили.

– О, ні, пане маркізе! Разом із розкішшю та надмірністю не повинні зникнути краса, поезія і світло, – заперечив Урзин. – Але у вашому серці була б гармонія подяки, що зігрівала б його більше, ніж усі персидські килими, і при зустрічі з людьми ви могли б бачити в їхніх очах стільки коштовностей, скільки неможливо купити й за мільйони.

– Не знаю, не знаю, але бідність дуже невдячна, – маркіз намагався позбутися розчулення. – У Єгипті мені часто випадало жертвувати тисячі. Люди приходили, щоб подякувати – це правда, але більше для того, щоб одержати ще.

– Так, ваша світлосте, але чи допомогли людям ваші тисячі?

– Цього я не знаю, адже я їх не сам розподіляв. Однак ваша правда: добродійність теж повинна мати свою систему, інакше це тільки милостиня. Не подумайте, що я скнара. Повірте, для мене багатство не така вже й велика цінність. Я не настільки розпещений, що не міг би обійтися без цієї розкоші, як, наприклад, моя донька, яка в ній виросла. Але в мене зовсім немає таланту добродійности. Чи, думаєте, мені треба щось приховувати? Я не люблю людей і не довіряю їм. Якби я віддав їм свої гроші, вони б через них повбивали одне одного і страждали б іще більше. Я не маю ані співчуття, ані милосердя, серце моє як камінь. Воно не завжди було таким, але кам’яніє дедалі більше. Але навіщо я вам усе це розповідаю? Дивно, та мені здається, що якби ви частіше були зі мною, цей камінь би розм’як, і моє серце, можливо, ще зігрілося б. Так, я знемагаю за якимись кращими, шляхетними почуттями, які даремно шукаю в собі. Колись я з високими ідеалами пішов у світ, мене переповнювали бажання добра і сміливі плани звільнення людства. А сьогодні, коли роки минули, що з мене стало? Тиран, як називає мене відома вам людина.

Образа і біль відбилися в очах людини, але дивно – його слова запалили в душі Мирослава промінь надії.

– Пане маркізе, крига незабаром скресне, – сказав він м’яко, – сонце сильно гріє. А скеля вже тріснула від удару. І від могутнього: «Хай буде світло!» – засяє світло.

– Я вас не розумію, – маркіз відступив на крок. – Ви зі мною хочете говорити про релігію? Даремно, я не маю наміру на це витрачати час.

– Я теж, пане маркізе.

– У чому ж тоді річ?

– Я вам тільки хотів сказати, що Господь і Бог стоїть перед вами й обов’язково здолає вас.

– Урзине!

– Так, пане маркізе! – Лагідно, але мужньо Урзин витримав погляд Орано. – Він обов’язково переможе вас, бо любов Його сильніша за ваш супротив. У вашому серці вже горить прагнення до нового життя. Душа ваша знемагає від жаги, а серце порожнє. Ви стоїте біля провалля і боїтеся впасти. Визнавати не хочете, але не можете позбутися цього страху. День і ніч чуєте голос: «Віддай Мені, сину Мій, своє серце!» Ви знаєте, що маєте звернутися до Бога.

– Хто вам дав право так зі мною говорити? – грізно вигукнув маркіз.

Він уже хотів підняти руку, щоб прогнати Урзина, як нещодавно вчинив із Лермонтовим, але раптом їхні очі зустрілися. І погляд, сповнений лагідної любови й благання подіяв, як вода на бурхливий вогонь: маркіз заспокоївся.

– Хоч ви багато собі дозволяєте, – сказав він уже тихіше, – я не можу сердитися на вас, не можу. Однак я доведу, що ви помиляєтеся. Богу моє серце вже не потрібне. Так, колись Він його вимагав, я відчував це, але не хотів віддавати. Я вчинив дуже підло з людьми, що Йому служили, радіючи, що завдавав їм страждання – ось настільки я озлобив своє серце. Доньку свою я виховував так, щоб вона ніколи не пізнала Бога. Часто в житті мої гріхи поставали переді мною, засуджуючи мене. Тоді найгірше діставалося моїм рабам. Їхні зойки від болю мали заглушити крик моєї совісти. Отак я вбив у собі все. І тепер – засуджений і проклятий. Бог підняв десницю Свою, і я лише чекаю, коли вона мене знищить.

Маркіз схрестив руки на грудях й уп’явся кудись поглядом. Навколо залягла мертва тиша. Раптом маркіз, глухо зойкнувши, похитнувся і впав би на землю, але Урзин вчасно підхопив його.

– Пане маркізе, що з вами? – скрикнув він злякано.

– Води! Покладіть мене. Це удар...

Урзин поклав маркіза на землю і побіг по воду, але губи нещасного вже були міцно стулені, очі вилізли з орбіт і були сповнені жаху, немов хотіли сказати: «Я гину! Я падаю у глибоку прірву!»

Урзин, подумки благаючи Бога про допомогу й милість, приніс води і, накапавши на хусточку ароматної рідини з флакончика, який завжди носив при собі, став протирати маркізу обличчя. Але що довше протирав, то блідішим воно ставало, а вода у склянці набула брунатного кольору.

Нарешті маркіз зітхнув і розплющив очі, з грудей вирвався стогін.

– Пане маркізе, не бійтеся. Господь Ісус Христос допоможе, і вам стане краще, – говорив Урзин, пригорнувши голову маркіза до своїх грудей.

– Моліться, Урзине, – ледь чутно прошепотів маркіз. – Смерть жахлива, я не можу постати перед Богом, я образив Христа, руйнував Церкву Божу. Усі вони обвинувачують мене. Ох, якби прожити ще кілька років перед тим, як я щезну в безодні, отримавши заслужене. Моліться за мене, Бог вас почує!

– Я вже молюся, пане мій, і знаю, що Він мене почує.

– Це вже втретє, – мовив маркіз. – Лікар сказав, що іще один – і кінець. Допоможіть мені підвестися, підтримайте. Хочу зрозуміти, чи не паралізувало мене.

Урзин допоміг йому підвестися і зробити кілька кроків, але той був настільки слабкий, що ледь тримався на ногах. На щастя, поблизу виявилося крісло.

– У мене свисток у кишені. Свисніть, щоб слуги почули. Нехай прийде камердинер і перенесе мене до зимового саду. Там є кімната, сам туди не дійду. Не залишайте мене, мені страшно.

Хвилин за десять маркіз Орано вже лежав роздягнений на кушетці в кімнаті, прикрашеній рослинами. Його камердинер поправляв йому подушки, укриваючи легенькою м’якою ковдрою. При цьому він налякано дивився то на бліде обличчя свого пана, то на молодого провізора, що допомагав йому.

Маркіз задрімав. Слуга вийшов, але невдовзі повернувся. Оскільки Урзин з ним не міг говорити, слуга намагався знаками щось пояснити. Урзин здивувався, коли той, відкривши маленький флакончик, почав змащувати чуже і спотворене обличчя маркіза якоюсь рідиною. За кілька хвилин воно знову набуло свого попереднього вигляду. Це знов був Орано, яким його всі знали.

Камердинер полегшено зітхнув. Здавалося, дуже важливо, щоб ніхто не побачив його пана таким. Потім він спинився перед молодим провізором, схрестив руки на грудях і приклав палець до губ, немов закликаючи мовчати, на що той відповів згодою.

Розділ п’ятдесят третій

– Нарешті я вас знайшла, пане Урзине! – З бічної алеї поспішала маркіза Тамара. – Якби ж ви знали, що тільки-но відбулося! – вигукнула вона піднесено, але зі сльозами на очах. – Ви лише уявіть, пан Микола відрекомендував нам Аврелія як свого онука. Що ви на це скажете? Він – син Фердинанда! І мій батько нібито допоміг пану Миколі знайти цей слід. Як шкода, що батька не було з нами! Маргіта, пан Адам, Миколка і я – ми всі такі щасливі! До того ж Аврелій нам сказав, що пан Орловський теж тепер з нами, він віддав себе Господеві. Ходімо, розділите нашу радість! А ви не бачили мого батька?

Вираз радости на обличчі Мирослава зник.

– Я бачив пана маркіза й говорив з ним. Він зараз лежить у своїй кімнаті в саду і спить. У нього голова розболілася.

– Боліла голова? – перепитала дівчина стурбовано.

– Не переймайтеся так, маркіза Тамаро, прошу вас. Господь Ісус Христос поверне все на краще, – заспокоїв її Мирослав. – А зараз не ходіть до нього, не турбуйте. Я впевнений, що після сну він почуватиметься краще. Він не один, при ньому камердинер.

– А, там Бен? – промовила дівчина з полегшенням. – Але від чого? Головні болі в нього бувають часто, особливо відтоді, як ми тут. Мабуть, не так добре сприймає клімат, як я. Як ви гадаєте?

– Ні, ваша світлосте.

– О, знову ви так до мене звертаєтеся, пане Урзине. Чому ви не можете називати мене просто Тамарою, як інші? Чи я вам не сестра в Господі?

– Звичайно, ви мені сестра, і я не перестану з цього тішитися.

– Але ви нічого не сказали, що думаєте про те, що Аврелій – двоюрідний брат Миколки. Вам це не здається дивним?

– Ні, – усміхнувся він, – я про це від Аврелія знав уже давно. Не думав, що це так швидко стане явним, хоча немає нічого таємного, що б не відкрилося.

– Ви це знали? І якби це не стало відомо, ви б про це Миколці навіть словом не прохопилися? Йому було так ніяково, що він раніше нічого про це не знав.

– Я не міг видати таємницю Аврелія. Але Господь Сам відкрив її, я Йому дуже вдячний за це. Напевно, пан Микола щасливий, та й Аврелій також?

– Так, усі щасливі, повірте мені. Я теж, хоча їм і чужа... І все-таки, я їм уже не чужа, – проговорила вона, таємниче усміхаючись. – Миколчине щастя – моє щастя.

Урзин дивився на обличчя, сповнене таємної любови. Він не вважав своїм обов’язком розпитувати дівчину більш докладно, та й не було можливости, бо до них наближався Адам Орловський.

– Вітаю, таємний співучаснику, – вигукнув він весело. – Ти допоміг Аврелію нас обдурити. Як це в’яжеться з вашими принципами?

– Цілком в’яжеться, пане Орловський, – усміхнувся Урзин. – У Біблії написано: «Відданий серцем ховає, що знає».

– Ну от, тепер таємне стало явним. Дідусь такий щасливий, що я починаю ревнувати. Маргіта, Миколка і я – ніщо в його очах у порівнянні з Аврелієм.

– Пане Адаме, що ви таке кажете? – Тамара насупилася. – Пан Орловський любить вас усіх, але, звичайно, лікаря Аврелія більше.

– Отож, – жартівливо продовжував Адам, – ми так довго намагалися завоювати любов дідуся, та з’являється Аврелій і без жодних зусиль заволодіває всім його серцем.

– Ви нестерпні, я вас слухати більше не хочу, – сказала Тамара і побігла назустріч Маргіті, яка наближалася в супроводі інших.

– Ви не бачили маркіза? Слуга сказав, що він десь у парку, – звернувся Адам до Урзина. – Я хотів би його запитати про нашу прогулянку. До тієї скелі досить далеко.

– Пан маркіз не піде з нами, – відповів провізор. – І було б добре, якби інші вже вирушили.

І він коротко розповів, що відбулося, не згадуючи про домовленість з маркізом.

– Ваша правда, залишайтеся тут, а я пришлю Аврелія.

За кілька хвилин лікар уже обіймав свого друга.

– Любий Мирославе, це справжнє диво: те, що я вважав похованим назавжди, стало явним і дало нам усім так багато щастя! Ти розумієш?

– Так, Аврелію. Дивні діла Господні. Він усе повертає на краще.

– Це справді так. Але ти велів мене покликати?

– Так, друже. Моя вістка не така радісна, як твоя, але й вона від Бога: маркіз від душевних переживань занедужав.

– Що ти сказав?..

Друзі разом поспішили до постелі господаря замку. Маркіз спав глибоким сном і не заважав лікареві робити огляд.

– Пульс слабкий, – промовив Лермонтов, – але ритм серця рівномірний. Якщо його ноги й руки не уражені, то тільки завдяки Богові.

– Ноги не паралізовані, бо маркіз пройшов кілька кроків, і мені здається, що він рухав і руками.

– Тоді боятися нічого. Дуже добре, що в тебе із собою аптечка. Я йому зараз дам ліки.

Лермонтов дав вказівки камердинеру і повідомив друзям, що в маркіза головні болі, тому він потребує спокою.

Коли Тамара побачила, що її батько під доглядом камердинера спокійно спить, вона помолилася біля його постелі, передавши його Господеві, і розпорядилася щодо прогулянки.

Усі здивувалися, коли Урзин висловив бажання дочекатися, коли пан маркіз прокинеться, і вже разом з ним залишиться або ж наздожене їх дорогою. Він так прохально сказав про це, що ніхто не зміг йому відмовити, хоча й дуже хотіли, щоб Урзин був з ними.

– Чому ви хочете залишитися з моїм батьком, пане Урзине? Ви побоюєтеся, що його стан погіршиться? – запитала Тамара.

– Я плекаю надію, що Господь дасть мені можливість поговорити з його світлістю про речі, що можуть послужити ліками для його душі, маркізо Тамаро.

– Тоді залишайтеся, і хай воздасть вам Христос за вашу любов.

У її очах блиснули сльози. Невдовзі маленька компанія вирушила в путь, а провізор залишився в зимовому саду біля маркіза. Той спав. Урзин дістав свою кишенькову Біблію і почав читати.

Раптом уві сні маркіз заворушився, немов хотів одмахнуться від чогось і проговорив: «Як я можу на це погодитися? Як я можу на це погодитися?» Слова ці не здивували того, хто слухав, але здивувався він мові, якою були сказані. Маркіз говорив польською.

«Що скаже твоя наречена? Вона тебе не знає, і ти молодший. Краще помремо разом. Навіщо мені жити? І те, що ти зробив у Єгипті, я однаково не зроблю. Я не вмер... Яка ж вона гарна! Одного разу розпочату комедію потрібно грати далі. Що з цього вийде – комедія чи трагедія? Якби стало відомо, хто там похований, а хто прийшов, то вийшла б справжня драма. Усе ж таки життя прекрасне на таких висотах! У руках влада, багатство... Хто міг сказати мені в Сибіру, яке життя випаде мені під ім’ям Ґельмара Вернінґ-Орано? Ха-ха! – засміявся тихо він й огидно. – Вона мене любить, я її ідол. Якби ж вона тільки знала! Ніхто цього не знає! Він не воскресне з мертвих, щоб домагатися своїх прав. І якби він устав, я б нізащо не повернув йому того, що він мені добровільно віддав, навіть примусив узяти. Але він не прийде. Нарешті в мене є дитя. Це моя донька, і я виховаю її для себе. Тобі вона не дістанеться, вона вмерла!.. Я підіймаюся ще вище! Коли ж я задовольнюся, коли в мене не буде більше бажань? Чим можна заповнити цю порожнечу? Шлюб мене не тішить, у багатстві щастя немає. Батьку, батьку, хоч би раз пригорнутися до твоїх грудей!»

В останніх словах дзвеніла велика туга. Маркіз замовк, продовжуючи спокійно спати, а Урзин приголомшено дивився на нього.

Розділ п’ятдесят четвертий

Минула майже година, коли володар Подолина прокинувся. Погляд його блукав навколо, поки не зустрівся з очима провізора. У цей момент він отямився.

– Пане Урзине, ви ще зі мною? Чому ви не пішли з іншими?

– Хотів знати, як ви почуваєтеся.

– Я почуваюся добре, – і маркіз підвівся і почав рухати руками й ногами, бажаючи переконатися, що їх не паралізувало.

– Тільки голова важкувата, але це минеться. А де Бен? Я хотів би одягтися.

– Я покличу його. Він нещодавно вийшов. Але, може краще, якби ви ще залишилися в ліжку?

– А гості? А прогулянка? Хіба ви не знаєте, що я тут хазяїн?

– Чому ж, знаю. Вибачте мені, але я взяв на себе сміливість сказати всім, що у вашої світлості головний біль і ви відпочиваєте. Аврелій заспокоїв їх і вмовив вирушити на прогулянку. Я дозволив собі залишитися, щоб повернутися до них разом з вами, або принести від вас звістку. Хочу просити, щоб ви побули вдома.

Маркіз мовчки стиснув руку провізора, ліг і стулив повіки. Враз він підвів їх, його погляд спинився на Мирославові.

– Ви врятували мені життя, – вимовив Орано глухо. – Без вас я перетворився б на труп. Але чи можете ви після всього, що сталося, коли слова мої підтвердилися, говорити про любов та Його милість?

– О пане маркізе, більше, аніж раніше. Він урятував вас на краю прірви. Бог міг би дати вам загинути, це було в Його владі. Але цього не сталося, бо Він вас любить і хоче простити. Він чекає, щоб ви попросили в Ісуса Христа прощення. Я прошу вашу світлість дозволити мені прочитати дещо про мого чудового Господа. Ви щойно сказали, що я вам врятував життя. Якщо це так, то маю право щось від вас зажадати. От я і жадаю від вас того, що тільки-но сказав.

– Урзине, ви хочете піддати моє життя новій небезпеці! Ви для цього залишилися?

– Ні, ваша світлосте! Якщо хочете, можете послухати.

Маркіз знизав плечима і заплющив очі. Інший на місці Урзина, можливо, відклав книгу й не насмілився б продовжувати. Але він склав руки, і губи його заворушилися в тихій молитві. І маркіз почув історію страждань Христа так жваво і виразно, немов сам був там і переживав жахливі години в Гетсиманському саду, у будинку Каяфи, приниження перед Іродом і Пилатом, смертний вирок і тяжкий шлях на Голгофу. Йому здавалося, начебто настала ота третя година, коли сонце померкло, щоб ніхто не бачив мук і страждань Сина Божого, вмираючого Агнця.

Мирослав був неабияк розчулений, сльози котилися по його щоках, голос тремтів. Він до кінця дочитав історію страждань Ісуса Христа. І коли пролунали слова «і голову схиливши, віддав Свого духа», у кімнаті запала тиша.

Урзин плакав, закривши руками обличчя. А слухач пильно дивився на нього.

– Що з вами? – нарешті здивовано запитав маркіз. – Чого це ви плачете?

– Через потоптану ногами любов. Ісусу Христу довелося страждати й умерти за вас, бо Він вас завжди любив і зараз любить. Багато разів Він доводив вам Свою любов! Ніколи Він вас не карав, а любити ви Його не хочете! Як страшно, що ви Його ненавидите! Яка цьому причина? У чому ви Його можете звинуватити, чому зневажаєте? Чому ви плюєте Йому в обличчя? За що ви Його розпинаєте? Своїм невір’ям б’єте Його по обличчю і подаєте замість води жовч власної ворожости. Ви стоїте над прірвою. І до цієї прірви наближається ваш найкращий друг – Той, Котрий так вас любить, що заради вашого порятунку залишив небо. Він простягає руки, а ви жбурляєте в Нього каміння і відштовхуєте Його. Якби була можливість, ви зараз із кулаками накинулися б на Нього. А зневажений Спаситель як багато років тому, так і зараз чекає біля вашого ліжка і звертається через мене знову і, можливо, востаннє: «Прийди до Мене!» Я не можу з вами більше говорити. Серце крається від того, що ви Його відштовхуєте...

Урзин упав біля постелі на коліна, і ще ніколи в цій кімнаті не звучала така молитва. Стражденна душа говорила зі своїм стражденним і зневаженим Спасителем. З палкою любов’ю вона горнулася до Нього, немов хотіла витерти сльози з Його очей, які з’явилися через ненависть нещасного маркіза. Потім вона звернулася до Небесного Отця і стала благати про милість для того, хто так засмутив Ісуса Христа. Вона просила, щоб і над маркізом пролунало могутнє «Хай буде світло».

Голос Мирослава слабшав, він тихо зітхнув і замовк. Він лежав на підлозі, закривши обличчя долонями. Раптом несамовитий лемент розірвав тишу: «Боже мій! Боже мій!»

Почувши цей крик, Урзин стрепенувся і швидко піднявся. Маркіз, ламаючи руки сидів у постелі. Його обличчя було перекошене від жаху. У невимовному страху він протягав руки до Урзина.

– Полуда впала з моїх очей, – промовляв він уривчасто, – я прозрів. І бачу, що стою перед судом. Пекло, якому я так довго служив, розверзлося переді мною. Тягар гріхів лежить на мені, я загинув, загинув... І це справедливо! Я знущався з Нього і жбурляв у Нього каміння, я переслідував Його дітей, доньку свою виховав язичницею... Немає прощення моїм злочинам!

– О пане маркізе, просіть прощення, хіба ж ви й досі не можете упокоритися Йому? Він чекає, Він іще не пішов. Просіть у Нього прощення!

– Я відчуваю, що Він тут, ще більше від вас. Але я не можу наблизитися до Нього. Він такий страшний, Він мені не простить!

– Спробуйте! І якби вам довелося просити роками, у вас однаково була б надія, що Він вас почує, бо Його царська обітниця говорить: «Просіть – і буде дано вам». Як не соромилися ви ображати Його переді мною, так не соромтеся і покаятися. Ходімо!

– Подайте мені одяг!

За кілька хвилин маркіз був одягнений і мовчки почав міряти залу кроками. Його страх і душевні муки досягли найвищої точки. Це була жахлива виснажлива боротьба. Усі сили пекла кинулися на свою жертву, щоб втримати її.

– О Урзине! – вигукнув маркіз, ураз спинившись. – Тепер я знаю, що таке пекло! Це страхітливі муки! Я нещасний грішник, а Бог святий. Я бачу все своє загублене, нікчемне життя. Я нічого не заслуговую, окрім прокляття, і я знаю, що вже засуджений.

– Отож утрачати вам нічого, то просіть прощення. Ісус каже, що, хто вірує в Нього, той на суд не приходить. Ви знаєте історію про мідного змія в пустелі?

– Звісно.

– Як Мойсей у пустелі підняв змія, так і Син Людський має піднятися, щоб усі, хто вірує в Нього, не загинули, а мали життя вічне. Змії жалили ізраїльтян за їхні гріхи, але щойно люди слухалися і піднімали погляд на змія, то рятувалися. І ви теж будете помилувані, якщо послухаєтеся. Гляньте хоч раз на Ісуса Христа!

Ще якусь мить маркіз стояв, притискаючи руки до грудей, зі схиленою головою, потім він упав на коліна. Опір зломлено. Почалася смертельна боротьба, коли людина, приходячи на Голгофу, повинна вмерти з Христом, щоб відродитися до нового життя. Коли ця боротьба скінчилася, надворі настав вечір.

З квітами і піснею, що розучили сьогодні, поверталися друзі з прогулянки:

О, світу спасіння, любове свята!

За наші провини лилась кров Христа.

Пісня линула парком через відчинене вікно, біля якого стояв маркіз зі схрещеними на грудях руками.

Весь світ відкупив Він і дав спокій Свій,

Хай світ весь радіє в любові святій!

Обличчя маркіза світилося виразом глибокої згоди зі словами пісні.

Я грішний був довго, був темний мій дух,

Та Божого Слова торкнувся мій слух.

І серце скорилось, сльози я ллю,

Господь, мій Спаситель, спас душу мою.

Голоси почали віддалятися, бо дорога, якою ішли співаки, звернула вбік. Але коли вони підійшли до зимового саду, маркіз уже чекав на них.

– Батьку! – радісно скрикнула Тамара й кинулася до нього з обіймами.

Було помітно, що вона, незважаючи на чудово проведені в горах години і знаючи, що брат Урзин залишився з її батьком, усе ж таки турбувалася за нього.

– Як ти, батьку?

– Чудово, моя дитино. Твій нещасний батько цього не заслужив.

Дівчина розгублено подивилася на нього. Тут підійшов Аврелій.

– Ваш головний біль, пане маркізе, уже минувся?

– Не тільки головний біль, пане лікарю, – відповів маркіз схвильовано. – Але дозвольте мені привітати інших гостей.

– Що сталося, Аврелію? – дівчина схопила руку друга.

– Не знаю, Тамаро...

– Ласкаво просимо, панове. Перепрошую, що я не зміг бути з вами, – мовив тим часом маркіз.

– Шкода, що вас не було, пане маркізе. Нам так добре разом, – весело розповідав пан Микола. – Завдяки вам ми відсвяткували прийняття мого онука до нашої родини. І ви, що після Бога є винуватцем нашого щастя, теж мали б бути з нами.

– Тоді прийміть зараз мої вітання, пане Орловський, – сказав маркіз, ледве ховаючи внутрішнє хвилювання. – Скажу лишень, що так було краще, бо я теж відзначив не менш важливу зустріч, – його голос затремтів, – а саме: повернення блудного сина в обійми Небесного Отця.

Вигук радости вирвався з вуст Тамари. Усі інші були просто приголомшені звісткою.

– Дозволь, Тамаро, – звернувся маркіз до своєї доньки, – просити в тебе прощення за той гріх, що я вчинив перед тобою. Я зростив тебе без Бога, без Христа. Прости мені! Простіть мені й ви, мої панни, – звернувся він потім до компаньйонок, – що я вас через контракт змусив бути невірними Господеві. Простіть і ви, лікарю Лермонтове, за мої зневажливі слова. А вам усім, що вказали моїй доньці світло істини, я дякую за те, що ви зробили для неї і для мене. Єдине, чим можу віддячити, – це визнати, що я у своєму невір’ї багато років грішив проти Бога. Я знущався з Христа і ненавидів Його. Саме сьогодні моя душа, як ніколи, відчула приреченість, і цієї миті любов Божа перемогла мої гріхи. Господь мені знову послав Свого свідка, і любов Його благословенного служителя стала зброєю для мого порятунку. Я увірував і покаявся. Незбагненно, але так: Він мені, недостойному, простив.

Ніколи маркіз не здавався родині Зарканих настільки шляхетним, як цієї миті. А іншим? На Адама його слова справили величезне враження. Пан Микола обійняв маркіза, і вони обоє заплакали від щастя. Тамара ридала в обіймах Маргіти, а Миколка тримав її за руку. Аврелій ледве стримував власні почуття. Йому здавалося, що він більше за інших має право і навіть зобов’язаний величати Господа. Але чому саме він? Усі мали на це право.

– А де Мирослав? – раптом згадали, коли урочистий момент минув і маркіз повів своїх гостей у замок.

– Батьку, де він? – більше за інших допитувалася Тамара.

– Він пішов у парк, – відповів маркіз, – і прислав мені записку, що йому час додому. Він, Тамаро, вирішив уникнути слів твоєї подяки, побачивши, що справу зроблено.

– Ну, від подяки йому не сховатися! – запевнила дівчина. – Буду вдячна йому довіку!

Розділ п’ятдесят п’ятий

У музичному салоні палало багато свічок. Вечеря вже минула. Ася і Лермонтов грали на роялі в чотири руки. Біля вікна за важкою гардиною у глибокій задумі стояв Миколка Коримський. Важливі події відбулися сьогодні в Подолині. Але його думки раз у раз поверталися до Тамари. І погляд його, наче магніт, тягнувся до дівчини, що разом з Маргітою походжала салоном. Біла сукня маркізи різко відрізнялася від темного вбрання сестри. Обличчя молодих жінок були серйозні.

«Вона моя!» – нетямився Миколка од радощів, і коли Тамара пройшла повз нього, то ледь стримався, щоб не обійняти її. Юнак оглянувся навколо. На дивані щасливий дідусь поруч із професором Ґеринґером. Недалеко від них сиділа в кріслі Орфа з книжкою на колінах. За нею, спираючись на колону, – Адам. Він дивився на Маргіту, і в погляді легко читалося: «Ти мій рай!» Усі інші стояли півколом, не було тільки маркіза Орано.

«Яке тут багатство, – міркував юнак, оглядаючи кімнату. Ця розкіш гнітила його. – Хоча Тамара і моя, але й різниця між нами дуже велика. Я тільки син аптекаря, а вона донька заможного шляхтича. Але навіщо про це думати? Навіщо затьмарювати мрії любови? А для чого будувати недосяжні повітряні замки? Хіба ти зможеш дати Тамарі те, до чого вона звикла?»

Такі думки роїлися в голові Миколки Коримського. Він добре усвідомлював, що не може дати їй такого багатства, і це гнітило.

«Я належу не собі, я належу Господеві. Та якби можна, я однаково не міг би покласти багатство до її ніг. Я не повинен оточувати її такою розкішшю, ні! Господеві ніде було й голову прихилити. Але ж вона так звикла до цього...»

Юнак пригадав щасливі хвилини, коли вони з Тамарою сиділи біля скелі. Усі піднялися вище, а Тамара залишилася з ним. Він і зараз відчував її солодкий поцілунок на своїх губах і обійми її ніжних рук.

– Чому ти з іншими не пішла подивитися на красу? – запитав він.

– Для мене немає краси, яку ти не можеш бачити. Я хочу бути там, де ти, – сказала Тамара.

«Може, вона в нас буде щасливою, – подумав він радісно. – Але що на це скаже пан маркіз?»

Коли вони заручилися в парку, Миколці здавалося, що має її захищати і бути її прихистком, якщо батько відвернеться. Тепер у цьому не було потреби. Тамара знову мала люблячого батька, який і сам належав Господеві, і він ніколи не скривдить свою доньку. Але ж він такий багатій, а Тамара – його єдина донька. Чи віддасть маркіз Тамару за сина аптекаря? Раптом це видалося зовсім неможливим, і Миколка відчув такий біль, що приклав руки до грудей, щоб хоч трохи вгамувати.

– Що з вами, пане Коримський? – раптом почув він поруч.

Від несподіванки Миколка зашарівся. Перед ним стояв маркіз, стурбовано дивлячись йому в обличчя.

– Вас щось хвилює?

– Так, ваша світлосте, – випростався Миколка.

Ним опанувала рішучість будь-що одержати відповідь на ті питання, що не давали йому спокою. Якщо нічого не вийде, то враз покінчить із мрією про любов. Хоча серце говорило, що свою таємницю він має залишити при собі, маркізу необов’язково знати, юнак усе-таки вирішив, що християнину не варто ховатися.

– Мене турбує те, що на землі існує нерівність між людьми і вона може розлучати серця, щиро зв’язані та створені одне для одного, – відповів він.

Маркіз відступив. Він помітив вираз болю на обличчі юнака, як той дивиться на Тамару поглядом любови й суму.

– Не знаю, чи можу благати про таке, – вів далі Миколка. – Я люблю Тамару, вона любить мене. Але я син простого аптекаря, а вона донька вашої світлости. Між нами велика різниця. Ваша світлість – високий вельможа, а Тамара – єдина донька. Мені стало страшно від думки про вашу можливу відповідь. Та якщо Господь мені поверне здоров’я і я попрошу руки вашої доньки, пане маркізе, якої відповіді мені чекати?

Юнак зі страхом і благанням дивився на маркіза. А за мить опинився в його обіймах.

– Пане маркізе, ви не сердитеся на мене за таку сміливість?! – зрадів Миколка.

– Ні, Миколко, стократ миліше бачити своє дитя у твоїх обіймах, навіть якщо поведеш її в бідну хатину. Я не хочу руйнувати вашого щастя. Але вона – моє єдине дитя і ти вже хочеш забрати її в мене?

– Забрати? О, ні! Ми радо почекаємо. З вашого дозволу ми заручимося, щоб не було пліток, і я міг відкрито відвідувати свою наречену в Подолині. У світі нашу любов уже помітили б, бо сховати її ми не в змозі. Я прошу вас, віддайте за мене Тамару, якщо вважаєте мене гідним її, і дозвольте сказати про наше щастя батькові.

– Ти скажеш йому, але спершу запитаймо Тамару. Поклич її.

– Тамаро! – окликнув юнак кохану, що тільки-но підійшла до іншого вікна.

Дівчина озирнулася. Усмішка і блиск очей виказували, що вона його шукала.

– Ти де подівся, Миколко? Чим зайнятий? – запитала вона, коли юнак підійшов упритул.

Миколка схилився до Тамари. Маркіз спостерігав за ними зачудованим поглядом.

– Я розмовляв із твоїм батьком.

– З батьком? І про що ти з ним говорив?

– Про нашу любов.

– Миколко!

Вона наморщила чоло.

– А хіба маркізу не можна знати про неї? Він же вирішуватиме: віддати тебе мені чи ні.

Дівчина замислилася. Потім її погляд зупинився на батькові, вона підбігла до нього і сховала своє обличчя в нього на грудях.

– Тамаро, то це правда?

Вона мовчала.

– Чи правда, що ти хочеш належати Миколці? Він боїться, що його матеріальні статки досить скромні. Чи погодишся ти на такі умови?

Голос маркіза тремтів.

– Що Миколка може, те і я зможу. Що його задовольняє, досить і для мене. З ним я скрізь буду щаслива і нещаслива без нього, – упевнено заявила вона.

– Краще подумай про те, що коли ти станеш перед вівтарем, то вже не будеш маркізою Орано.

– Це мене анітрохи не тривожить, адже ти однаково залишишся моїм батьком, – засміялася дівчина.

Маркіз полегшено зітхнув.

– Ти сама зробила вибір, люба моя. За рік відгуляємо ваше весілля, якщо Господь дасть нам здоров’я і продовжить життя. Раніше я тебе не віддам, сонце моє!

Хто б міг припустити, що цей знаменний день закінчиться заручинами Миколки і Тамари? Ні, приголомшливих подій за цей короткий день було аж занадто багато!

Розділ п’ятдесят шостий

У той час, коли в Подолині вечеряли, у двері кімнати, де ці дні жив Мирослав Урзин, хтось постукав. Провізор відчинив двері, і перед ним постав барон Райнер!

– Доброго вечора, пане Урзине! – Барон обійняв парубка. – Не чекали? Коли я довідався, що ви тут один, то не міг не зайти до вас.

Урзин повів гостя в кімнату, запросив сісти. Увімкнув світло й опустив штори.

– Ви до Петра, пане бароне?

Райнер ствердно кивнув головою.

– Я прийшов, щоб заспокоїти його і переконати, що я його не забув. Але я радий, що спочатку поговорю з вами. Ви Петра знаєте краще за мене, тому зможете допомогти в одній справі. Я зрадів, коли довідався, де вас знайти.

 – Ви були в Подграді? – співчутливо запитав Урзин.

– Ви мені співчуваєте? Так, цей шлях для мене був нелегким, але так вимагав обов’язок.

– Я це залюбки зробив би для вас, якби ви доручили цю справу.

– Вірю, але ви вже й так багато зробили, що й не знаю, як віддячити. Я хотів особисто подякувати і пані X., і Агнесі. Хотів про них подбати, але родина Орловських випередила мене. Пані X. переселилася до Орлова. На щастя, я знайшов Агнесу в будиночку, де страждала моя дружина, і вона мені все докладно розповіла. Я довідався, скільки добра ви зробили для моєї бідолашної Наталії, і зрозумів слова Миколки Коримського: «За те, що він зробив, ми ніколи не зможемо віддячити». Тому я вас прошу, прийміть хоча б мою щиру вдячність.

– Я її охоче приймаю. Але, прошу вас, не будемо про це більше говорити. Хочу довідатися про стан вашої душі.

– Моєї душі? – барон відхилився здивовано. – На це питання я вам не можу дати точної відповіді, Урзине. Принаймні її стан не такий уже й добрий. Біль утрати досі гнітить мене. Лишень уявіть, яка порожнеча в моєму домі! Даремно намагаюся почути її легкі кроки, її ніжний голос. Хоч слуги мені співчувають і люблять мене, і я ціную це, але вони – чужі люди. А думка, що ця порожнеча назавжди, просто вбиває мене. Та я відчуваю, що самотність наблизила мене до Бога, до Якого пішла моя дружина і де їй, напевно, добре. Я вже тричі проганяв від себе відчай. Знаю, якби я міг прихилитися до Господа так, як це зробили ви, моя душа знайшла б спокій... Перебуваючи в Німеччині, я кілька разів відвідав зібрання і одержав там благословення. Але мені одного не вистачає: миру з Богом. Урзине, помоліться зі мною!

– Залюбки, – відповів провізор, схиляючи голову поруч із Райнером.

– Уже час, – мовив барон, коли вони підвелися після молитви. – Мені треба йти.

– Прошу вас, пане бароне, не йдіть, залишіться тут ночувати. Миколка дуже зрадіє. А завтра я проведу вас у долину Дубрави, якщо побажаєте.

– Ви б пішли зі мною?

– Так, якщо на це буде воля Господа. Мені потрібно туди піти попрощатися.

– Попрощатися? Ви повертаєтеся в Подград?

– Відпустка моя ще не скінчилася, – усміхнувся Мирослав. – Але без мене пан Коримський не може нікуди поїхати. А оскільки в родині Орловських сталася дуже радісна подія, він, напевно, хотів би побути з рідними, щоб розділити цю радість.

– Он як? Що ж відбулося?

Урзин коротко повідомив барону, що лікар Лермонтов виявився онуком пана Миколи. Барона це дуже зацікавило. Він радів за старого і за Маргіту, а особливо за Миколку Коримського.

– Цю радість, – сказав барон, – Господь дарував Миколці Коримському за те, що він шляхетно повівся зі мною.

Коли Райнер таки погодився залишитися на ніч, Урзин розшукав бабусю Степана і з її допомогою приготував вечерю для гостя. У барона з’явився апетит, чого не було після смерти Наталії.

– А коли я зможу прийняти вас? – запитав він.

– Ви так чекаєте на мої відвідини, пане бароне?

Молодий провізор відклав ложку.

– Як ви можете таке казати? Я багато віддав би за те, щоб ви мене не тільки відвідали, а щоб допомогли почати нове християнське життя.

Молодий провізор задумався. Барон з любов’ю співчутливо дивився на нього.

– То ви приїдете, пане Урзине?

– Приїхати до вас просто так у гості мої статки не дозволяють. Та й у такій одежі, яка зараз на мені, роль гостя у вашому будинку не годиться. Але якби ви запропонували мені якусь роботу у своєму домі, пане бароне, це було б пречудово.

– Роботу в моєму домі, пане Урзине? Ви жартуєте?

Той зніяковіло подивився на барона.

– Я не жартую. Обставини змушують мене невдовзі залишити аптеку Коримського. Оскільки це дуже особисте, про що я з Миколкою говорити не можу, то й не називатиму причин, чому я їх покидаю. Я не бачу можливости піти на службу до іншої аптеки, не скривдивши цим пана Коримського й Миколку. Тому мені доведеться шукати іншу роботу, щоб сказати, що перебування в аптеці мені шкодить. Але це правда. Якби ви, пане бароне, могли доручити мені якусь роботу у своєму домі й таким чином звільнити мене від цього досить незручного становища, то я був би вам вельми вдячний.

Погляд молодика був сумним і благальним. Барон розчулено взяв його руку.

– Мені нічого іншого не залишається, любий Урзине, як зробити вас своїм секретарем. За місяць іде від мене секретар, тому що одержав інше місце. Однак я не можу уявити вас моїм підлеглим.

– Чому ж, пане бароне? Син Людський прийшов, щоб не Йому служили, а щоб служити, а я Його найменший слуга. Ви будете до мене добрі, я знаю, і платитимете стільки, що я зможу пристойно вдягатися. Якщо я матиму одяг і харч, то буду задоволений.

– Але хто вам замінить усе те, що ви залишаєте в Подграді? – схвильовано вигукнув барон.

– Ніхто, але залишатися мені тут не можна. Хоч би де я був, скрізь почуватимуся на чужині й самотнім.

– Отже, ви справді йдете?

– Так треба, – сказав Мирослав, похиливши голову. – У своєму щасті вони мене легко забудуть. Над ними світить світло благодати Божої.

– А ваша розпочата робота в Подграді?

Урзин підвівся.

– Господь не вимагає від мене неможливого. Він усе влаштує, не знаю як, але впевнений, що влаштує. До того ж не можна робити людей залежними від себе, бо сьогодні тут, а завтра деінде.

– То ви дійсно залишаєте Подград?

– Так.

– Пообіцяйте, що ви нікуди не підете, лише до мене.

– Вашим секретарем, – Урзин простягнув йому руку.

– Моїм другом.

Рука опустилася.

– Цього я не можу, пане бароне, – сказав Мирослав. – Я не гордий, але Миколка сказав би, що як друг я міг би жити в них, а цього я не хочу. Але облишмо цю розмову. Навіщо про це говорити, якщо ми зовсім не знаємо, чи доживемо до завтрашнього дня.

З утомленим видом Урзин почав прибирати зі столу.

– Сподіваюся, я вас не скривдив, пане Урзине, – сказав барон заклопотано. – Будьте тоді секретарем, якщо ви інакше не хочете, тільки йдіть до мене.

– Я дякую вам, пане бароне, і якщо на те воля Божа, то я прийду. Перепрошую, я зараз повернуся.

Мирослав вийшов. Стоячи біля вікна, барон думав: «Цікаво, яка причина змушує його піти? Я бачу, що він змушений так вчинити. По своїй скромності він думає, що це просто. Спочатку він служив як добрий самарянин, і тепер гадає, що його так легко відпустять? А я маю прийняти його на посаду секретаря! Я почуваюся так, ніби ангела беру на службу, але Коримський може подумати, що я його відбив. Однак іншої роботи для Урзина нема, а в аптеці йому важко працювати. Але зажди, Урзине, зажди! Якщо будеш моїм секретарем, я тебе просуну по службі. Ти надто добрий і обдарований, щоб бути лише провізором Коримського».

Розділ п’ятдесят сьомий

Настав новий день, у Подолині на балконі стояв Аврелій, схрестивши руки на грудях. Учорашні події знову схвилювали його молоде серце.

«Мій перший ранок нового життя, – міркував він. – Я – член родини Орловських як син Фердинанда Орловського. Я живий, а він мертвий. Його покриває пісок пустелі. Багато розповів маркіз дідусеві, але про одне не згадав: чи вмер мій батько у Христі. Учора я ще не міг про це запитати, але зараз неодмінно запитаю. Сьогодні такий чудовий день! Який день настав для дідуся і для мене! Голова дідуся вже побіліла, а сьогодні лише перший ранок нового життя після довгих років блукання без світла, без Христа! Дякую тобі, Христе, що ти навернув мене до Себе замолоду, що я на початку життя можу ступити на шлях істини! Усе моє життя присвячую Тобі! І сьогодні я оновлюю свою обітницю! Спасибі Тобі, що нині, уперше переступивши поріг Орлова як син цього роду, я можу це зробити як свідок Твоєї милости й істини!»

Радісна усмішка осяяла його обличчя. «А Миколка сьогодні вперше прокинеться як наречений. Ще кілька тижнів тому перебував між життям і смертю, а сьогодні – наречений! Які почуття опанують ним, коли прокинеться?! А Тамара? Ні, це так чудово! Вона приїхала сюди, щоб знайти світло для своєї душі і скарб для серця. Яке велике щастя, що її батько навернувся до Господа! Узимку нас оточували скорботи й морок, а тепер навколо нас лише світло! Згадати страшно, як тут було, коли прийшов Урзин. Мирославе, брате мій любий! Що ти зараз робиш? Ми залишилися вчора тут, бо після того, як Миколка представив свою наречену, нам не хотілося розходитися, а ти був один. Що ти зараз робиш? Я піду до тебе, поки всі ще сплять. А потім повернуся сюди».

Аврелій відвів погляд від долини, що лежала перед ним у яскравому ранковому світлі, збираючись іти до Урзина. І тільки тепер він помітив, що не один. Позаду, притулившись до колони, стояв маркіз.

– Доброго ранку, ваша світлосте! Ви вже прокинулися?! – здивувався Лермонтов.

– Доброго ранку, пане лікарю! Таке ж питання я можу поставити і своєму гостеві.

– Вашому гостеві? Домашній лікар мусить вставати раніше за свого господаря, – засміявся Аврелій.

Серйозне обличчя маркіза теж просяяло.

– Онук пана Орловського більше не може бути моїм домашнім лікарем.

– О, чому ж ні? Адже я не для того вчився, щоб розпрощатися з наукою. Я хочу залишитися лікарем своєї майбутньої невістки, до того ж я тепер можу вільно говорити з маркізою Тамарою про те, що є дорогим не тільки мені і їй, а також вашій світлості.

– Ви й так це робили, тому я вам вдячний за це. Якби не ваша сміливість, то я уже сьогодні був би на краю провалля і, напевно, загинув би в ньому.

– Слава Господеві, що провалля більше немає! Але, пане маркізе, – сказав Аврелій, упритул наблизившись до нього, – цього прекрасного ранку залишилася ще одна тінь у моєму серці, і я хотів би, щоб вона зникла.

– Тінь у вашому серці? – маркіз уважно глянув на нього.

– Так, ваша світлосте. Я чув, що ви розповіли дідусеві про мого нещасного батька. І мені хотілося б знати ще одну річ. Якби ви для мене це зробили, то був би вельми щасливий.

– А про що ви хочете довідатися? – маркіз відступив, болісне занепокоєння опанувало ним. – Мені більше нічого додати.

– Мені боляче, але, як син, маю запитати, – світле обличчя Аврелія засмутилося. – Чи пошкодував мій батько коли-небудь про те, що він заподіяв моїй матері та Церкві Божій?

– Так, – глухо вирвалося з вуст маркіза.

– Так? Чи він покаявся?

– Так.

– І він отримав прощення і мир?

– Христос по милості Своїй прийняв його, лікарю. Повірте, але не допитуйтеся.

– О пане маркізе, більше я нічого не хочу знати! – зрадів Аврелій.

У захваті парубку захотілося обійняти ввесь світ, і він обійняв ту людину, що принесла таку радісну вістку. І маркіз його не відштовхнув, ні, маркіз пригорнув його до своїх грудей.

– Ви радієте?

– О пане маркізе, не питайте! Через таку новину я, обіймаючи вас, зараз обіймаю батька. Там, де ми вічно будемо жити, де я завжди буду його сином, а він – моїм батьком.

– Згадайте, – голос маркіза затремтів, – яке зло він заподіяв вам і вашій матері! Яка ж велика його провина!

– Бог простив йому, пане маркізе, і цього досить. Усе так, як сказав Мирослав: мої батьки на небесах примирилися і щасливі навіки.

– Він так сказав? Коли саме?

– Тоді, коли я не міг простити Орловським, обвинувачуючи дідуся в жорстокості. Тоді він навів мене на думку, що в Бога тисячі шляхів, що одним з них Він і батька мого привів до Себе, з’єднавши з матінкою. Я зараз хочу піти до Мирослава. Дозвольте мені, пане маркізе. Хочу розповісти йому про своє велике щастя.

– Я теж піду з вами, якщо не заперечуєте. Я йому теж зобов’язаний.

За чверть години вони їхали через долину Подолина в напрямку гори.

– Може, він іще спить? – спитав маркіз.

– О ні, Мирослав рано встає, наче жайворонок.

Аврелій пригадав, яким щасливим Мирослав прийшов з прогулянки. У той момент перед ним постала трагічна історія життя Урзина. Він оглядав дерева, чи не висить де плетений гамак із сплячим Мирославом. Раптом Аврелій подумав, що його друг став тим Давидом, через якого Господь переміг Голіафа, який їхав поруч. Він сам був Йосипом, якого Бог послав для порятунку його братів. Він був героєм, переможцем! Усі його юнацькі мрії збулися, але як! Справді, незвідані шляхи Господні!

– Пане лікарю! – почув він раптом голос маркіза.

– Що, ваша милосте?

– Чи знаєте ви матеріальне становище пана Урзина?

– Гарним його назвати аж ніяк не можна, – відповів той сумно. – Коримський хотів залишити йому аптеку на виплату. Намір добрий, але не знаю, – Лермонтов озирнувся, – чи погодиться Урзин. Вам, пане маркізе, я можу сказати, ви нікому не розкажете: я вчора знайшов його щоденник і прочитав, що він колись дав обіцянку ніколи нічого не приймати від Коримських. Дотепер Мирослав витрачав на себе те, що заощадив раніше, а зараз йому потрібно піти, бо не може доторкнутися до теперішнього заробітку.

– Дивина, – вигукнув маркіз схвильовано. – Якщо він не погодиться на пропозицію Коримського, то неодмінно піде.

– Ви так гадаєте? – мовив Лермонтов. – І я думаю, воно так і буде.

– Я дуже хотів би допомогти, – сказав маркіз, – хоча б тому, що вчора його скривдив.

– Мирослава?

– Що ви так дивуєтеся? Хіба я вас не кривдив? – запитав маркіз із каяттям у голосі.

– Це зовсім інше, – заперечив Аврелій, – я ще постою за себе, але Мирослав такий лагідний, такий м’який – справжній учень Господа.

– І все ж таки я сказав, що Господь за вірне служіння не дав йому навіть гарного одягу. Тепер мене це мучить. Я знаю, що він багатший за мене. Я лише маленька головешка, вирвана з вогню, а він – вірний слуга Бога. На нього вже чекає вінець, а він іще такий молодий. У розмові Мирослав зізнався, що бідність його гнітить і знищує. Він терпляче несе свій тягар. Довідайтеся, будь ласка, як йому допомогти.

– Докладу всі зусилля, пане маркізе. Та ми майже досягли мети. Облишмо розмову, інакше він зрозуміє, що говорили про нього.

Даремна турбота! Прибувши до Боровця, Аврелій знайшов у кімнаті Мирослава записку:

Доброго ранку, брати! Я був дуже щасливий учорашньому відвідуванню пана барона Райнера! Я залишив його в себе на ніч, оскільки було пізно, а тепер ми разом вирушаємо в долину Дубрави. Господь з вами, до побачення!

Ваш Мирослав

У Гірці за письмовими столами сиділи двоє вчених, заглиблених у наукові дослідження. Адам не почув, як двері відчинилися і хтось увійшов. Але раптом він відчув обійми двох ніжних рук і чарівна голівка схилилася до нього для поцілунку. Маленька рука поклала перед ним на стіл троянду. Цієї ж миті її власниця стала полонянкою.

– Привіт тобі, моя Маргіто! З першого дня ти виконуєш свою обіцянку і приходиш сюди, щоб наші прибиті пилом давні світи оживити радістю своєї присутности?

– Я прийшла по вас.

– У якій це важливій справі?

– Обід на столі. Не забувайте, ви не мумії і маєте потребу в хлібі насущному, – пожартувала вона, підійшовши до столу професора.

– Ну, начувайся! Гарний комплімент!

– Перепрошую, пані! – завертівся професор на своєму стільці. – Але я не голодний, та й думка може ввірватися.

– Я певна, ви її знову знайдете! Ходімо, прошу вас.

Протистояти погляду цих очей не зміг би ніхто. Професор підвівся, Маргіта взяла його під руку. Поряд зі стареньким ученим вона здавалася такою юною і дуже звабливою.

«Вона гарнішає з кожним днем», – подумав Адам.

Розділ п’ятдесят восьмий

Весело розмовляючи, вони прийшли до їдальні. За столом уже сидів пан Микола, поруч із ним, поклавши руку на його плече, стояв Аврелій.

– Дивись-но, Маргіто, – сказав Адам, – він нас із тобою зовсім витіснить із серця дідуся!

– Цього я не боюся, – заперечила вона, сяючи очима. – Ти вже давно вкоренився в його серці, та й для мене в ньому є гарне містечко. Аврелій заповнює лише порожнечу, що утворилася там із часу смерти матері і яку ніхто з нас не міг заповнити. За це ми повинні дякувати Господу.

– Твоя правда, про це я не подумав. Дідусь тепер оживе.

– Який ти задумливий! – сказав Адам, обіймаючи Миколку, що стояв біля вікна. – Чи про прекрасні сині очі мрієш?

– Ні, зараз ні, – червоніючи відповів той.

– Ні? То про що ж?

– Я думаю про Мирослава. Чи скоро він повернеться?

– От як? Хіба він був не з вами?

– Ні, він у долині Дубрави.

– А ти тепер його дочекатися не можеш, щоб поділитися своїм щастям? – дражнив його Адам, що був радий заручинам.

– Так. Я ділився з ним своїми нещастям і болем, тому хочу поділитися з ним і своєю радістю.

– Звичайно! Але мене розпирає від цікавости, чого це барон Райнер учора ввечері заходив до нас. Шкода, що нас не було вдома!

– Так, шкода. Можливо, він заїде на зворотному шляху? Мені б дуже хотілося поговорити з ним.

– Мені теж. Він порядна людина, цілковита протилежність більшості новоспечених шляхтичів. Однак Маргіта кличе нас.

Тільки всілися за стіл, як у двері постукали.

– Це Мирослав! – скрикнули всі, упізнаючи цей стукіт. Так воно й було. Увійшов Мирослав, приймаючи радісні вітання.

– Як вам учора вдалося втекти від нас? – запитав Миколка. – Маркіз вважає, що ви це зробили навмисне, але Тамара сказала, що їхньої подяки вам усе одно не оминути.

Урзин усміхнувся.

– Сьогодні на світанку, – сказав Аврелій, обіймаючи його, – я і маркіз були в тебе. Але знайшли тільки записку, а пташка вже полетіла.

– З паном маркізом? Шкода, що ви даремно згаяли час!

– Це нічого! Після обіду всі прийдуть до нас, – заспокоювала його Маргіта. – Але спершу Миколка має щось повідомити...

Обід минув за жвавою бесідою.

– То що, брате, ти маєш мені повідомити? – запитав Урзин Миколку, коли вони залишилися одні в саду.

– Те, що я дуже щасливий, такий щасливий, що самому не віриться. Але ти, мій друже, зрозумієш мене без зайвих слів: Тамара – моя, маркіз віддав її мені, ми заручені!

– Правда, Миколко?

– Не віриш?

– Не повірив би, якби ти не сказав.

– Ти бачиш, що я щасливий?

– Бачу, але бачу й дещо інше.

– А саме?

– Необхідність мого рішення.

– Якого рішення?

– Я вирішив скоротити свою відпустку, щоб пан Коримський міг порадіти разом з паном Орловським. Твій батько має приїхати, щоб потішитися не тільки за тестя і племінника, а насамперед за свого сина. Яка дивовижна звістка на нього чекає! – вигукнув він захоплено.

– Мирославе, чому саме ти маєш принести йому цю звістку? Я йому вже написав листа.

– Тоді дай мені його, Миколко! Ти ж даси, правда, і не позбавиш мене щастя принести йому таку чудову новину? Я прошу тебе!

– Навіщо ти так просиш, Мирославе? Якщо хочеш, то хай так і буде, але повертайся разом з ним.

– Навряд чи це можливо, адже незабаром ви переїдете в Орлів.

– Твоя правда, Мирославе. Дідусь скоро повезе туди Аврелія і запросить Орано, щоб відсвяткувати повернення онука. Тоді ми й тебе візьмемо із собою.

– Я хочу попросити пана аптекаря, щоб дозволив мені приготувати дещо у вашому будинку. Хочу зробити Тамарі сюрприз, щоб у будинку було гарно й затишно, коли вона приїде.

– О, який ти добрий, Мирославе!

Парубки гуляли, мріючи про майбутнє. Урзин дещо записав у свій блокнот.

– Ти батькові нічого не кажи. Двері в мою кімнату не зачинені, тому в шухляді столу візьмеш гроші. Витрачай, скільки потрібно. Ісус Христос незадоволеним не буде, тому що і Він готується до зустрічі зі Своєю нареченою.

– Добре, Миколко.

Потім Урзин повідомив, кого він призначить євангелістами в Подграді, і що про це є домовленість. Це Миколку дуже порадувало.

– Мирославе, а про Степана я і не згадав, тому що він здався досить навченим у Господі.

– Він і там буде всім благословенням. Якщо до того, чого Господь його навчив, додати відповідну освіту, то він буде гарним знаряддям благодати в руках Божих.

– Так. Для мене з Аврелієм велика честь, що ми в цьому могли бути знаряддями Господа.

Так друзі розмовляли ще якийсь час. Пізніше в Гірці всі довідалися про це і були згодні з таким рішенням.

– Я б сам хотів передати дядькові цю вістку, щоб знати, що він на це скаже, – заявив Адам.

– Це дуже добре з вашого боку, дорогий Урзине, що ви хочете зробити таку послугу пану Коримському, – підтримав пан Микола. – Шкода тільки, що ви нас полишаєте. Скажіть Манфреду, що Господь з ласки Своєї дуже щедрий, бо повернув мені любого онука, а йому, Манфредові, дарував доньку, про яку він і мріяти не міг.

– Ви такий добрий, Мирославе, – сказала Маргіта. – При нагоді ми приїдемо в Орлів і в Подград. Тамара обіцяла погостювати в мене довше, і Миколка теж може відпочити в Орлові. А ви щодня будете приходити до нас. Це буде так чудово!

Адам наказав запрягати коней. Перед від’їздом маленька громада схилила коліна. Навіть молодого вченого зворушили слова, якими Урзин їх усіх передав під захист і охорону Господа.

«Він у своїй справі зовсім упевнений, – думав Адам. – Усе-таки добре мати таку міцну віру, так довіряти Богові».

Аврелій хотів провести друга до станції, але той відмовився.

– Миколка захоче поїхати з тобою, а йому не можна довго перебувати під палючим сонцем.

– Тоді з Богом, брате мій!

Мирослав нахилився та обійняв Миколку на прощання.

– З Богом, Маргіто!

Він поцілував руку молодої жінки, помахав усім капелюхом. І ті самі гарячі коні, що одного зимового вечора привезли Маргіту зі станції, коли вона на мосту вперше побачила Урзина і їй стало його шкода, бо йшов пішки в таку негоду, відвезли його на станцію. Та картина так жваво постала перед очима Маргіти, що вона не втрималася і розповіла все своїм братам. Довго дивилися друзі услід, поки бричка не зникла з їхніх очей.

– Він до нас прийшов пішки, – сказав Миколка, – прийшов бідняком, як з’ясувалося. Але приніс нам, жебракам, таке велике багатство.

«А тепер, – подумав Аврелій, – він повертається до людини, від якої ніколи нічого не приймає. Він їде з радісною вісткою, і я певен, що Коримський у радості не згадає про свої наміри щодо нього. Але я з Коримським іще про це поговорю! Цю справу відкладати не можна».

Коли Мирослав приїхав на залізничну станцію, потяг уже стояв. Вагон виявився порожнім, що його неабияк порадувало. Ніхто не заважав міркувати і робити нотатки.

– Пан провізор повернувся! – пронеслося аптекою, і всі збіглися вітати його.

Генріх ледь не плакав від радости, а Ферко стрибав від захвату. Пані Прибовська швидко почала збирати для нього вечерю. Кожен хотів чимось прислужитися. Помітно, що Урзина скрізь бракувало і що тільки тепер його по-справжньому оцінили.

У своєму робочому кабінеті за підрахунками сидів пан Коримський. Почувши стукіт, він знехотя відчинив двері. Але побачивши провізора, дуже зрадів.

– Урзине, це ви? Але як? Ваша відпустка ще не скінчилася!

– Доброго вечора, пане Коримський! Я приїхав, бо добрі вісті не можна затримувати.

– Ви несете добрі вісті? Дивно, що саме вас послали з ними.

Коримський подав Мирославові руку.

– Мене не послали, я сам приїхав, бо знав, що ви одразу ж рано-вранці поїдете в Гірку.

– Які ці вісті? – здивовано запитав він.

– Так, пане Коримський, дозвольте передати їх вам.

– Тоді сядьмо, – аптекар вказав на місце біля себе. – Ну, я слухаю.

– Колись ви хотіли знати, що так пригнічує пана Лермонтова? Таємниця розкрита. З паперів, які вручив його адвокат, він довідався, що є сином Фердинанда Орловського. Те, що приховував Аврелій, з допомогою маркіза Орано розкрилося, і щасливий пан Орловський просить передати вам, що знайшов любого онука.

– Лермонтов – онук Орловського?! – здивовано скрикнув Коримський.

– Так, двоюрідний брат Маргіти й Миколки. Усі дуже щасливі!

– Тоді, ваша правда, треба до них поїхати!

– Так, звичайно! Але я ще не все сказав, – весела усмішка освітила обличчя Мирослава. – Пане Коримський, Миколка видужав і з кожним днем набирається сил. Учора він був у Подолині, де навіть брав участь у прогулянці, а сьогодні вранці повернувся щасливим нареченим маркізи Тамари Орано. У цьому листі ви прочитаєте докладний опис щастя, що Ісус Христос приготував для нього і як провів його дивовижними шляхами.

Минув якийсь час, поки пан Коримський отямився.

– Прочитайте мені, будь ласка, – звернувся він до Урзина, – я надто збуджений, букви танцюють перед очима.

Прослухавши лист до кінця, він швидкими кроками почав ходити кімнатою. Ледь стримуючи бурхливі почуття, він залишив провізора одного і пішов у салон. Наче камінь, з його душі звалився тягар страху за сина.

«Вірити у проклін – це хлоп’яцтво, – говорив він собі. – Мій син не вмре, ні! Він живий, здоровий, і ще й одружується. Я йому влаштую весілля в сто разів гучніше за своє. Моя наречена була панною, а він жениться на маркізі Орано – єдиній доньці шляхтича. До чого всі ці побоювання? То як, здійснюються твої пророцтва, Боринський? Я бачу своїх дітей щасливими».

Увесь вигляд аптекаря виражав зарозуміле задоволення. «Мої пошуки були марними. Що це добре, я бачу тільки зараз. Ім’я Коримських, яке маркіза Орано готова прийняти, не повинно бути заплямоване! Те, що пішло в могилу, нехай назавжди залишається там. Адже моя провина не така й велика: Боринський сховав його від мене. Я упевнений, що мій первісток помер. А якби він був живий, то не знайшов би собі місця в моєму серці...»

– Дозвольте, пане Коримський, – почув він чийсь голос.

Аптекар побачив свого провізора. Прихильна усмішка грала на його вустах.

– Чого хоче вісник мого щастя?

Мирослав почервонів.

– Я прошу доручень.

– Яких доручень?

– Дозвольте впакувати ваші речі.

– Так, я був би вам дуже вдячний.

Коримський дав йому ключі від шаф. Уклонившись, Мирослав вийшов. Аптекар знов почав ходити кімнатою.

«Пора, – подумав він, – розстатися із цим господарством в аптеці. Микола може прекрасно жити й без неї. Маркізі Орано не пасує бути пані аптекаркою. Я задумав уступити аптеку Урзину, отож цю справу треба одразу залагодити».

Урзин повернувся і повідомив Коримському, що Миколка дав доручення приготувати будинок для зустрічі нареченої. Це дало думкам Коримського новий напрямок. Доручення, які тепер одержав Урзин, були різними. Вони стосувалися не тільки внутрішнього облаштування будинку, а й саду та двору. Вочевидь, Коримський мав намір показати Орано багатство Миколки.

– У мене прохання, – сказав Мирослав після остаточного обговорення доручень.

– Нема такого прохання, що я не виконав би для вас, – пообіцяв щасливий Коримський.

– Візьміть із собою пані Прибовську. Їй обіцяли, що вона зможе відвідати свою родину в долині Дубрави, поки пани перебуватимуть у Боровці.

– Я не проти, але як ви обійдетеся без неї?

– З Божою поміччю обійдемося. Якщо дозволите, то попрошу Агнесу X., щоб до вашого повернення вона її замінила.

– Добре. Якщо ви це владнаєте, то повідомте пані Прибовську, щоб була готова до подорожі.

– Дякую вам! На добраніч!

– Як ви це собі уявляєте, пане провізоре, щоб зараз, коли стільки роботи, я покинула вас? – стара пані Прибовська сплеснула руками, коли Урзин передав їй доручення пана.

– Тітонько, я Градським уже пообіцяв, що ви приїдете. Чи ви хочете, щоб я порушив власне слово?

– Але ж має бути ремонт усього будинку!

– Це нічого. Господь нам з Агнесою дасть мудрости зробити все добре. Ви будете задоволені. Кухню вашу ми чіпати не будемо. Коли повернетеся, самі її впорядкуєте.

– Тоді залюбки поїду,– нарешті погодилася вона. – Я хоч побачу свого Миколку. Хто б міг уявити, що ми тут ще зможемо прийняти його наречену? І яку! Я бачила її на похоронах. Та чи не надто вона вельможна панна для нас?

– Вона любить Ісуса Христа, а Він учить Своїх дітей усього необхідного.

Нарешті з приготуваннями завершено, і Коримський разом зі своєю економкою виїхав.

– А тепер до роботи! – сказав провізор.

Він зібрав слуг на вранішню молитву, розподілив доручення, написав записку і з нею послав Ферко до Агнеси. Та негайно з’явилася, і робота закипіла.

Справ було чимало, якщо врахувати і те, що Коримський доручив провізору впорядкувати також і аптеку. Саме з неї він і почав свою роботу. Значну частину довелося виконати молодому провізору і його двом помічникам, бо таку справу не кожному можна доручити. Бігати вгору і вниз сходами довелося сотні разів. Але пан провізор не відчував утоми. За два дні аптека була доведена до ладу. Прикрашена квітами і декоративними рослинами, вона могла тепер зрівнятися з будь-якою аптекою великого міста.

Урзин керував облаштуванням саду. За планом аптекаря зміни були значними. Насамперед подбали, щоб парк до самої тераси був добре освітлений. У вітальні й інших кімнатах блищали свіжофарбовані підлоги. Залишалися ще кімнатка Урзина й молитовна зала, де щовечора проводилися зібрання, бо в Подграді хотіли надолужити те, що упустили під час відсутности пана провізора.

Настала неділя. Увесь день був у розпорядженні Мирослава. Його обличчя сяяло, ніби він усьому світові хотів сказати:

Для Господа Христа радісно працюй,

Більше роби добра, часу не марнуй,

Все життя своє земне Богу присвяти,

Працю звершай для Нього!

Ранок він провів у молитві з домочадцями, потім люди почали збиратися на богослужіння. А по обіді з групою молоді вирушив до руїн фортеці. Урзин спожив із ними просту їжу, поділився власним досвідом у служінні Господеві, надихаючи їх слідувати за Христом. Разом вивчили пісню.

Спаситель про мене, нікчемного, дбає,

Гріхи всі Він Кров’ю Своєю обмив.

На вечірнє богослужіння зібралося людей багато, як ніколи, і чимало сердець у цей вечір вирішило віддатися Господу.

Коли всі пішли, Генріх помітив, як пан провізор притулився до дверей і заплющив очі. Його обличчя зблідло, на чолі виступили краплі поту. Коли Генріх заклопотано підійшов до нього, Урзин усміхнувся, запевнивши, що то дрібниці. Він поцілував Генріха, побажав доброї ночі, нагадавши, щоб той скрізь усе позамикав і вимкнув світло. А сам пішов. Куди він пішов, Генріх не знав. Повернувся Урзин пізно й відразу ж замкнув за собою двері кімнати.

Розділ п’ятдесят дев’ятий

Тим часом пані Прибовська проводила щасливі дні в колі рідних. Вона побачила Миколку не тільки здоровим, а й рука в руку з його прекрасною нареченою. Миколка відрекомендував її Тамарі як добру віддану тітоньку, що завжди, особливо під час хвороби, піклувалася про нього. Оскільки маркізі було ще важко з нею порозумітися, тому пані Прибовська просто ласкаво поцілувала дівчину в щоку. Очі Тамари світилися вдячністю.

Серце жінки горіло любов’ю до молодої маркізи. «Пан провізор правду каже, – думала вона, – Ісус Христос її всьому навчить. Вона не горда і дуже кохає Миколку. З ним вона буде щаслива й усім задоволена».

Нарешті пані Прибовська побачила своїх панів щасливими. Так, це були славні дні, коли всі рідні та знайомі оточували її любов’ю. І все-таки почувалася неспокійно, її манило додому, вона постійно думала про свої обов’язки, яких зараз було чимало.

– Ти знаєш, Степане, – сказала вона своєму небожу, – ми панові провізору залишили дуже багато роботи. Я краще знаю, що там до чого. Я маю йому допомогти.

У понеділок, по обіді, вона зібралася в дорогу. Коли пані Прибовська ввечері повернулася додому, то сплеснула руками, побачивши все зроблене. Однак і для неї ще залишилося чимало справ.

У вівторок надвечір у Подолинському парку прогулювалися пан Коримський, Аврелій і маркіз.

– Дорогий дядьку, – говорив Аврелій, – пан маркіз знає про твій план щодо Урзина. Я хотів би знати, чи повідомив ти Мирославу про свої наміри?

– Урзину? Ні! – аптекар заперечно похитав головою. – Я хотів це зробити, але не було часу. Думаю, ця справа потерпить іще кілька днів. Я наказав йому дати лад в аптеці. І він це зробить для себе, бо після нашого повернення я хочу передати все йому.

Обличчя Аврелія спохмурніло. Гордовитий тон Коримського дратував його.

– Гадаю, що було б краще не відкладати цю справу, – сказав він задумливо.

– Так, але залишилося всього кілька днів, – устряв маркіз у розмову, – і несподіванка буде ще приємнішою, якщо Урзин одержить приготовлену для свого шефа аптеку.

– Я теж так вважаю.

– Пане Коримський, підійдіть ненадовго до нас, але тільки ви один, – почувся із найближчої альтанки голос Тамари.

– А нам не можна? – запитав Аврелій.

– Ні, тільки батько Миколки, – заперечив голос Маргіти.

– Тоді дозвольте, – усміхнувся Коримський і, уклонившись, попрямував до альтанки.

Аврелій і маркіз залишилися самі.

– Він зволікає, – сказав невдоволено Аврелій, – а ви, пане маркізе, підтримуєте його в цьому.

– Не переймайтеся, Аврелію, – заспокоював його маркіз. – У мене теж є план, і я думаю, що все вийде якнайкраще.

– У вас є план? Можу я довідатися про нього?

Маркіз ствердно кивнув головою.

– Урзин мене переконав, що добродійність повинна мати власні закони і правила. А тим часом у мене є потреба віддячити за видужання і щастя моєї доньки, а також за ту милість, яку бачив від Урзина. Тому я хочу купити для Урзина аптеку за ціну її вартости. Не супте брови. Я знаю, що Мирослав не прийняв би це від мене. Але якщо він хоче за неї виплачувати, то нехай ці гроші підуть на благо стражденного людства, якому він готовий допомогти. Я вам цього не сказав би, якби не змушений просити вас бути посередником у цій справі. Не думаю, що такий лагідний чоловік, як він, не захотів би бути знаряддям для відшкодування мого боргу. З його принципами він як власник аптеки стане доброчинцем всієї округи і, – додав маркіз тихо, – від Коримського може нічого не приймати й ні від чого не відмовлятися.

– Пане маркізе, яка чудова ідея! – вигукнув Аврелій захоплено. – Нема нічого надійнішого для вашого капіталу, як довірити його Урзину! Я пристаю на вашу пропозицію. Тепер потрібно якнайшвидше вирушити до Орлова.

Однак до здійснення цього бажання стекло ще багато води.

У середу по обіді в горах вдарила сильна гроза. Спалахували блискавки, і чимало дерев із корінням було вирвано негодою. Стоячи на балконі в Гірці, Маргіта дивилася на невгамовну стихію і думала про страшний час перед другим пришестям Христа. Вітер вигравав її золотавим волоссям. Раптом вона здригнулася: а що як Адам зараз повертається з Подолина? У нього навіть немає парасолі! А хмари йшли такі чорні, грозові... Он знову десь ударила блискавка!

Від страху молода жінка стисла руки на грудях. Адам не готовий постати перед Господом, якщо його вразить блискавка! Ох, Господи Ісусе, збережи його! Я піду до нього, піду!..

Страх перед стихією відступив перед страхом за коханого. Маргіта набралася мужности, узяла в шафі парасолю і вибігла з дому. Бігла спотикаючись, оминаючи зламані гілки, нагору до хреста, вітер підганяв її у спину. Час від часу спалахувала блискавка, і тоді гори виступали з мороку, кілька разів блискавка вдарила по деревах. Раптом з гущавини лісу вискочив вороний кінь Адама... але без вершника!

– Ада-а-ме-е! – закричала Маргіта, сполотнівши від жаху.

«Кінь злякався і скинув його», – подумала вона. Зібравши всі свої сили, поспішила далі, незважаючи на буревій. Вітер зірвав хустку, розтріпав і заплутав волосся на голові.

«Господи мій Ісусе, допоможи знайти його!» – благала вона, здіймаючи руки до неба. Добігши до хреста, зупинилася й обхопила його руками. Треба перепочити, ноги її підгиналися, уся вона тремтіла від хвилювання і страху.

«Проклятий той, хто не любить нашого Господа Ісуса Христа», – чулося їй у гуркоті грому. На Адамові теж лежав проклін засудженого. Сьогодні цей вирок над ним може виповнитися – яке жахіття!

Цієї миті Маргіта зрозуміла, що змусило Сина Людського страждати й умерти за людей. Усі були засуджені, а Ісус любив усіх, як наречений любить наречену – як вона любить Адама. Вона теж умерла б заради його порятунку.

– Боже мій, нехай краще я вмру, тільки не дай йому загинути! – розпачливо вигукнула Маргіта. – Адаме, Адаме! – зі сльозами на очах кликала вона свого коханого, але тільки луна відповідала їй.

Але цей крик, що, очевидно, був сильніше за електричні розряди, які сипалися навколо, досяг слуху Адама, що в глибокій задумі йшов лісом.

«Що це?.. Уві сні чи наяву? Це ж голос моєї коханої Маргіти! Невже вона тут, у таку негоду!»

Кінь Адама рвонувся з місця, злякавшись грози, але Адам устиг ще зіскочити і тому йшов тепер пішки. Грози він не боявся. Він уже не раз переживав таке на морі. Але зараз йому раптом стало страшно: десь серед цієї бурі Маргіта!

– Адаме, Адаме! – почулося дуже близько.

Невимовний страх стиснув серце чоловіка. Так, це голос Маргіти! Грім гуркотав невгамовно, спалахувала блискавка, прорізуючи вогненними зиґзаґами навислі чорні хмари. Адам кричав у відповідь, побіг і, враз зупинившись, упав біля хреста на коліна. На землі лежала Маргіта, наполовину притиснута великою гілкою, що впала з дерева.

– Маргіто, Маргіто! – закричав він, піднімаючи на руки свою кохану дружину.

Її голова безсило звисала, а з чола капала кров. Адам стояв і тримав на руках свій рай, про який колись сказав, що іншого йому й не треба. «Що б ти зробив, якби мене не стало?» – пригадалися її слова.

– Боже, не забирай її від мене! – кричав Адам у розпачі, відчувши цієї миті безпосередню близькість цього живого Бога. Бога, у Якого вірила Маргіта, для якого жив Урзин, перед Яким схилялися дідусь із маркізом, а тепер він сам потребував Його допомоги, бо не в змозі ані зупинити кров, ані привести до тями Маргіту, а звідси до Гірки ой як далеко. Адам нашвидкуруч перев’язав рану своєю носовою хустинкою, але кров швидко просочувалася. Тоді він підхопив її на руки й побіг, незважаючи на бурю і негоду, спотикаючись об зламані гілки. «Господи, допоможи мені!» – безперервно повторював він, хоча вуста його мовчали.

Нарешті він дістався парку і, поклавши її на лаву, намагався зупинити кров. На одну мить Маргіта розплющила очі, але одразу ж знепритомніла.

– Господи Ісусе Христе, помилуй мене, – стогнав він у відчаї.

Потім узяв її на руки й поніс у будинок.

– Адаме, що сталося? – почув він з кімнати.

– Аврелію, Маргіту поранило в лісі!

– Маргіту? Не може бути! Що вона там робила?

Молодий лікар схилився над кузиною.

– Не знаю, я знайшов її біля хреста. На неї впала велика гілка. Мені тільки в парку вдалося зупинити кров. Вона хоч і дихає, але без свідомости.

– Поклади її, треба негайно оглянути!

За кілька секунд Маргіта вже лежала на дивані. Аврелій оглянув голову.

– Рана неглибока, – мовив він нарешті, – і кров спинилася. Нехай відпочине. Я покличу покоївку і прислугу, щоб вони уклали її в постіль. Кріпися, Адаме!

Молодий чоловік мовчки корився всім вимогам лікаря, обличчя його було бліде. Покоївка роздягла Маргіту, і Адам сам відніс її в спальню і сів поруч. Лікар робив їй холодні компреси і спробував привести до тями. Вона лише раз глибоко зітхнула, але не ворушилася.

– Маргіто, наша золота Маргіто! – скрикнув Аврелій, стискаючи руками голову. – Хто б міг подумати?! Геть нещодавно вона грала і співала для нас із дідусем, а тепер... І як вона потрапила туди? Вона жива, але якщо мозок ушкоджений, то загине. Бідолашний Адам! А хто скаже про це дідусеві та Миколці Коримському?

Так, багато води стекло в Боровську долину, перш ніж маленька компанія могла вирушити до Орлова. Гірка, що якусь годину тому для всіх була центром щастя, перетворилася на місце невимовного горя та скорботи. Маргіта отямилася й почала говорити, але то було більше марення, а ще її сильно морозило.

З її слів Адам і всі інші довідалися, навіщо вона побігла до лісу і кого шукала. Вони дізналися, як сильно вона кохає свого чоловіка.

– Нехай краще я вмру, – повторювала вона, – тільки помилуй його, не дай загинути! Тепер я знаю, мій Господи Ісусе Христе, як сильно Ти полюбив людей! Ти пішов на смерть, щоб порятувати нас!

Хіба можна описати, що відбувалося в душі Адама? У ці страшні хвилини Дух Божий говорив з ним. Адам зрозумів, що того раю, що зникне разом із Маргітою, для нього недостатньо. Він усвідомив, що має бути вічність, у якій це шляхетне, любляче серце, ця прекрасна душа повинна жити й одержати нагороду за щастя і світло, яке дарувала на землі протягом свого нетривалого життя. Так, Господь говорив з ним...

А Коримський? Хто розповість, що коїлося в його душі, коли стояв біля постелі доньки? Він бачив її, як сьогодні вона йшла до нього із сяйливими від щастя очима, із повним фартушком квітів. Він пригадав, як вона прихилилася до нього, розповідаючи про свої плани для Миколи, про свою мрію разом з Адамом, Тамарою і паном Миколою здійснити подорож на батьківщину маркізи. «Батьку, життя занадто прекрасне, воно не може так продовжуватися. Має бути й боротьба, тому що християнина без хреста не буває», – говорила вона йому.

Пан Коримський відчував, що цей нещасний випадок з його донькою був відповіддю на його гордовиті слова: «То як, здійснюються твої пророцтва, Боринський? Я бачу своїх дітей щасливими... А якби мій первісток був живий, то не знайшов би місця в моєму серці...» Сильний страх стискав серце чоловіка, але милости воно не просило.

У ті дні, коли кожна душа жителя долини Боровця брала посильну участь у долі молодої хазяйки Гірки, засвітилася яскрава зірочка. Тамара зі своїми компаньйонками взяла на себе догляд за любою сестрою. Вона, якій раніше, під час її хвороби, співчувала вся околиця, стала яскравим світлом у ці похмурі скорботні дні. Вона переживала і як подруга Маргіти, і як наречена Миколки, допомагала Адаму, підтримувала дідуся своєю любов’ю і молитвами та намагалася втішити батька, пана Коримського. Ким вона була для Миколки в ці дні, знав лише він один. Аврелій ладен був носити її на руках із вдячності за розраду, яку вона дарувала всім навколо.

Саму ж Тамару підтримував і підкріплював Степан Градський. Він приходив двічі на день, щоб довідатися про здоров’я Маргіти, за яку в долині Дубрави постійно молилися.

Розділ шістдесятий

У суботу маркіз Орано забрав пана Миколу в Подолин. Аврелій сподівався, що там дідусь віднайде спокій. Маркіз намагався заспокоїти й утішити старого, але це не вдавалося. Саме тому, що пан Микола був далеко від своєї улюблениці, серед тиші порожнього замку перед ним дуже часто спливали картини короткого щастя онуків.

– Ох, яким сумним буде життя Адама, якщо Маргіта помре! Увесь мій рід вимирає, – плакав він, – я залишаюся самотнім і покинутим! Мій старший син Адам із дружиною померли, моя донька Наталія померла, мій син Фердинанд, який міг бути щасливим батьком, помер у біді й горі. І тепер Адам овдовіє!..

Торкнувшись найболючішого місця, власного серця, він знову і знову жалібно повторював:

– О Фердинанде, сину мій, чому я не вмер замість тебе! Тебе немає, а я досі тут!..

Якими жалісними були слова старого! Він не бачив внутрішньої боротьби маркіза Орано, який стояв біля ліжка і чув його стогін. Він навіть не звернув уваги на те, як маркіз швидко підвівся і вийшов у свою гардеробну кімнату, де вмився, вийняв з потайної шухляди розкішний польський одяг і одягнув його. Пан Микола отямився лише тоді, коли польською мовою пролунали слова:

– Батьку, простіть своєму нещасному Фердинанду!

Пан Микола спершу замовк, а потім на повні груди скрикнув:

– Фердинанде, сину мій!

– Я живий, тату!

Пан Микола скам’янів. Перед ним, хоча і сильно постарілий, стояв його син і говорив до нього польською мовою, але голосом маркіза Орано:

– Батьку, це я – ваш Фердинанд, що одного разу заприсягся повернутися або власником Подолина, або ж ніколи. Я справді живий, у цьому ви можете переконатися. Я тільки перед вами зняв одяг маркіза Орано. Лише на годину я постав з могили забуття, лише на цю годину. Мені буде непереливки, якщо хтось це побачить. Але хотілося будь-що заспокоїти вас. Я хотів із ваших вуст почути прощення. Дайте мені його, батьку мій, і ваш Фердинанд знову піде в могилу!

Почуття, які цієї миті опанували батьком і сином, описати неможливо! Коли перше хвилювання вляглося, старий обіймав свого сина, як колись у дитинстві. Обоє плакали.

– Мій рідний Фердинанде! Тепер ти мені все розповіси, чи не так?

– Так, батьку. Як ви знаєте, Ґельмар і я на кораблі занедужали. Перед смертю він віддав мені свої документи і попросив замість нього вирушити до Каїра. Свідків не було, окрім Бена, а він любив нас обох. Після тривалих роздумів я нарешті погодився. Бен дістав розчин, за допомогою якого моє обличчя набуло темного відтінку. Ґельмар чимало років провів на чужині й можна було сподіватися, що ніхто не помітить підміни. Так і вийшло. Коли ми, поховавши його як Фердинанда Орловського, прибули до Каїра, моя зовнішність нікого не здивувала. У Ґельмара була наречена, але її батьки не знали, який жених на вигляд. Його наречена стала моєю дружиною, і я отримав усі володіння і права. Життя моє було суцільним обманом. Я жив немов на вулкані, але ніколи не було так тяжко, як тепер, коли я поступився власній доньці і приїхав сюди, куди кликало мене серце, особливо відтоді, коли я довідався, що ви живі. Тут я знайшов свого сина, перед яким не можу відкритися, тому що Фердинанд Орловський не може воскреснути, якщо не хоче заплямувати пам’яті Ґельмара Орано великим скандалом. Я злетів занадто високо.

От, батьку, я все вам і розповів. А тепер я прошу вас, не плачте більше над своїм сином, хоча він і живе з Богом, але хотів би лежати в пісках пустелі, де вже багато років спочиває маркіз Орано. Ви, напевно, здивувались, що я так легко віддав свою доньку Коримському. Він же син нашої любої Наталії! І якщо Тамара вийде за нього заміж, то ніколи не потрапить туди, де її батько грав таку роль. У день весілля вона втратить титул і звання, які вона має не по праву. Багатство нехай залишиться, тому що княгиня Вернінґ була моєю дружиною і матір’ю Тамари, залишивши їй свої володіння. А іншу частину подарував мені Ґельмар. Я заволодів усім цим багатством законним шляхом, а моє незаконне ім’я піде зі мною в розкішну холодну усипальню родини Орано. Рідна земля не покриє тіла нещасного. Не плачте, тату, кара за мої тяжкі гріхи не така вже й велика. На небесах у нашого Отця ми всі будемо вдома!

Після повернення пана Миколи в Гірку всі мали б помітити переміну, що відбулася з ним. Але там саме цього дня панувала велика радість: Маргіта опритомніла! Криза минула, і життя її поза небезпекою. Коли Тамара в захопленні обняла дідуся, він у відповідь так міцно пригорнув її до свого серця і розцілував, що вона здивовано подивилася на нього. «Цей порив його радісних почуттів через Маргіту», – так думала Тамара.

– Я всім вам завдала так багато турбот, – казала Маргіта, – вибачте мені.

З якою радістю вони їй вибачили! Усі наввипередки хотіли виявити їй свою любов! Адам носив її на руках з однієї кімнати в іншу...

– Не бійся, – говорив він, – я не завдам тобі болю своїм невір’ям, твоя смерть не була б даремною. Тепер я знаю, що рай може бути в нас самих, тому що я відчуваю, що він мій. Знаю, наш скарб має бути вище, біля серця Ісуса Христа. За все своє життя я не зможу Йому віддячити за те, що Він повернув тебе мені! За моє невір’я Він міг покарати самотнім безрадісним життям, іншого я не заслуговував. І це було б справедливо.

Маргіта слухала, і від цих слів наливалася силою. У такій атмосфері вона швидко почала одужувати, як напоєна росою квітка. На її прохання запланували наступної суботи зібрання в Орлові. Про це рішення повідомили людей в аптеці та в Орлові.

У середу Маргіта одержала прекрасний букет квітів у розкішному манжеті, на якому золотими буквами написано: «Ласкаво просимо до нового життя! Твій вітчим Райнер». Від такої несподіванки в Маргіти на очах забриніли сльози. А поштар приніс ще один «букет», звитий із квітів священної поезії. Це був коротенький лист, у якому Урзин вітав Маргіту з одужанням і просив Отця Небесного про повноту благословення для неї. Складений ним вірш і підписаний простим ім’ям «Мирослав» був такий глибокий і наповнений святою любов’ю, що Маргіта ще довго перечитувала його і підносила до вуст. Потім заснула, заколисана почуттям щастя і любови, що оточували її.

У п’ятницю пан Микола запросив усіх на гостину до Гірки, щоб відсвяткувати одужання Маргіти. У парку він звелів влаштувати велику альтанку, прикрашену зовні та зсередини ялиновими гілками. Увечері, коли сонце вже сідало, неочікувано для всіх Маргіта з’явилася вже без пов’язки. Її біла, прикрашена мереживами сукня підкреслювала її блідість. На сходах стояли Адам і Аврелій, прикріплюючи гірлянду з написом «Маргіта», Миколка допомагав, дідусь тримав Аврелію драбину, а батько подавав Адамові нарізані зелені гілки.

«Життя таке прекрасне, – подумала Маргіта, – особливо тепер, коли й Адам наш». Цієї миті її побачили. Батько першим поспішив до неї з обіймами. Адам зістрибнув з драбини й рушив назустріч. Тільки він хотів її насварити, що вона так рано вийшла, як раптом почувся тупіт копит і стукіт коліс. З карети вийшла Тамара, також у білій сукні, у супроводі батька й компаньйонок. Потім приїхала родина Зарканих з управителем. Після цього послали по пана Галя і його дружину. З долини Дубрави прийшли Степан, Петро і Марійка, вбрані в красиві народні костюми.

Вечір видався на славу. Маргіта лише пошкодувала, що їй самій не можна було розважати гостей. Робив це сьогодні Адам, до того ж спритно і люб’язно.

– Ледь не забув, пане Коримський, – сказав під час вечері пан Вільє, – я був на пошті і привіз із собою всю пошту, що надійшла для вас. Ось, візьміть.

Він дістав журнал і два листи. Журнал був адресований пану Миколі, один лист панові Коримському, інші – Миколці.

– О, це від Мирослава! – зрадів Миколка.

– Напевно, повідомляє, що все підготовлене, – зауважив Коримський і запхав лист у кишеню.

– Ти дозволиш, Тамаро? – звернувся Микола до своєї щасливої нареченої.

– Звичайно, читай. Я також хочу довідатися щось про пана Урзина.

– Ти не помічаєш, – промовив у цей момент Аврелій до Адама, – що в дідуся з’явилася велика прихильність до Орано. Поглянь, як він на нього дивиться!

– Так, я бачу, але мені здається, що ця прихильність виникла тільки від суботи. Маркіз підтримав його в жахливу хвилину страху за Маргіту, і він тепер вдячний йому за це.

– Напевно. Хвороба Маргіти сильно позначилася на дідусеві.

– Миколко, що там пише Мирослав? – допитувалася Тамара, коли всі повставали з-за столів і групами порозходилися парком.

Тамара взяла Миколку під руку, і вони пішли вглиб парку.

– О, Тамаро, це сумна звістка.

Дівчина злякано подивилася в обличчя своєму нареченому.

– Пан Урзин тебе засмутив?

– Так, любове моя. Він пише так добре, як тільки він уміє писати. Кожне його слово – промінь любови і світла. Але наприкінці він сповіщає, що обставини його змушують залишити Подград і наш будинок. Він вдячний мені за всю любов, якою, як він пише, я його обдарував. Останні рядки віють печаллю, помітно, що йому важко писати. Я не можу дочекатися, щоб і батько прочитав свого листа. Можливо, там докладніше пояснюються наміри Мирослава.

– То піди до нього, Миколко, відклич на розмову. Ні, краще я запрошу його сюди. Пан Урзин не повинен від нас піти. Адже він іще не знає, що має прийняти аптеку.

Тамара провела рукою по обличчю Миколки, подивилася ще раз у його очі та зникла.

– Що ти хотів, Миколко? – запитав Коримський згодом, обіймаючи сина.

– Батьку, ви вже прочитали листа Мирослава?

– Ні, а що?

– Тоді прочитайте його, будь ласка.

Коримський здивовано розгорнув листа. У ньому був іще один, адресований Аврелію. Потім він почав читати, тримаючи лист так, щоб і Микола міг читати.

Вельмишановний пане Коримський! Усі приготування завершено. Будинок прибраний так, що в ньому будь-коли можуть відбутися сімейні урочистості. Аптека також упорядкована. На всіх медикаментах ми оновили етикетки. У присутності Генріха я розпочав нову книгу. До неї все ретельно заноситься, тож неясности не буде. Ми привели до ладу й лабораторію, з лікарем я переглянув усі рахунки. Отож моя робота у Вас, пане Коримський, завершена. За контрактом я зобов’язаний оголосити про намір покинути службу за два місяці, однак обставини змушують мене залишити Вас уже тепер. Пробачте мені, але незручностей через моє звільнення Ви не матимете. Заміну Ви легко знайдете, якщо Генріх Вас не влаштує. Я довше лишатися не можу. Бог з Вами, пане Коримський! Нехай благословить Вас Господь у всьому!

Живіть щасливо і прийміть за все щиру подяку від Мирослава Урзина, що відданий Вам і поважає Вас.

– Що це означає, батьку? – повернувся Миколка до Коримського.

– Те, що він пише дурниці, – насупившись, відповів аптекар.

– А що тобі написав?

– Зі мною він прощається.

– Не переймайся, Миколко, у нього нічого не вийде. Він іще не знає, що ми завтра приїдемо. Я з ним поговорю, і бажання залишити нас і шукати нові зв’язки зникне, – заспокоював Коримський свого сина. – Завтра вранці я йому надішлю телеграму, щоб нас зустрів. Якщо він уже спакував валізи, то хай розпакує. Йому це, напевно, не так важко зробити, як це було б нам, – пожартував він.

– Не кажи так, батьку, мені боляче це чути.

– Який ти дивний, Миколко! Ти не розумієш, що його валіза буде повнішою, коли він стане власником «Золотої лілії»?

Коримський знову напустив на себе гордовито-веселий вид, але в Миколки так боліла душа, що він посміхався через силу. Батько вмовив його повернутися до інших. Пізніше Коримський повернувся до старших і приєднався до розмови.

У той самий час Аврелій, усамітнившись, читав свого листа.

Дорогий Аврелію! З твоїх рук узимку я прийняв аптеку, а тепер хочу повернути. Нехай Генріх тобі все покаже. І, будь ласка, візьмися за євангелізацію в Подграді. У тебе гарна освіта й достатньо сил звіщати Добру Новину великим людям цього світу. А нам, малим, Добра Новина особливо потрібна, щоб було чим утішитися в бідності, скорботах і самотності.

Я надіюся, що і Миколка не буде мовчати. Ти покажи йому приклад, тобі це легше. Дуже хотілося б іще поговорити з тобою, мені важко піти, не попрощавшись з усіма вами. Але що я кажу! Бідолашний Мирослав бачив від вас так багато любови. Нехай винагородить вас Бог за це! Бог з тобою, сподіваюся, ще побачимося!

Твій Мирослав

Аврелій зім’яв лист. «Що за дивні думки! Ти хочеш утекти від нас? Оскільки ти не пишеш куди, може так статися, що ми втратимо твій слід, і тоді дійсно побачимося біля ніг Христа. Але з цього нічого не вийде, мій бідолашний Мирославе. Дядько, звичайно, заслужив, щоб ти втік від нього, і він залишився б твоїм боржником! Однак у тебе лише нестатки. Про це говорять мені твої слова “щоб було чим утішитися в бідності, скорботах і самотності”. Але почекай іще трохи, усе це скінчиться для тебе».

Аврелій попросив покликати маркіза, і між ними відбулася тривала розмова, що скінчилася цілковитим порозумінням.

Розділ шістдесят перший

Сонце зайшло, густо червоніла вечірня зоря. Чудовий день, що дав щастя багатьом серцям, закінчувався. Сонячні промені надсилали свій прощальний привіт людям, які блукали в темряві.

На станцію П. прибув швидкий потяг. Провідник відчинив двері вагона першого класу і з цікавістю дивився вслід групі людей, що виходили з нього. Пани з увагою і турботою супроводжували дам до їхніх екіпажів.

– Це Орловські, – шепталася публіка, що стояла навкруги.

Інші, помітивши чорношкірого служку, додавали:

– А це чужі з Подолина.

За кілька секунд екіпажі від’їхали від зацікавленої юрби. Один екіпаж біля міста звернув убік, узявши напрямок до аптеки. Аптекар Коримський помахав іншим на прощання капелюхом. Вечірня зоря освітлювала його будинок, казковою красою виблискували вікна. Аптека була вже замкнена. Коли Коримський зайшов у будинок, до нього долинули музика та співи. Коримський з полегшенням зітхнув і усміхнувся: «Це найкращий доказ того, що він чекав на мене», – промовив напівголосно.

Він попрямував на ці звуки й увійшов до наповненої людьми зали. Коримський сів біля дверей так, щоб усіх бачити, але щоб важка червона завіса приховувала його від допитливих очей. Але ніхто не обернувся. Одні співали, вкладаючи у спів свою душу, інші уважно слухали.

Сам Спаситель тебе кличе:

«Ось стою під дверима і стукаю.

У Твоєму серці жити Я хочу:

Чи можу в храм твій увійти до тебе?»

Несе прощення Він гріхів

І хоче мир в тобі створити.

Він просить двері відчинити:

«Чи можу в храм твій увійти до тебе?»

На Коримського ця пісня своїм текстом і сумною мелодією справила неприємне враження. Він насупився. Проспівали третій куплет:

Не вічно буде Він просить

Його до себе запросить,

Зважай же, друже, на слова:

«Чи можу в храм твій увійти?»

Урзин, якого Коримський до цього моменту не бачив, підійшов до столу помолитися. І коли він схилив коліна, відблиск вечірньої зорі освітив його. Коримський не міг відірвати погляду від його обличчя. Йому здалося, що це обличчя він десь уже бачив.

На молитву аптекар не звертав уваги, але текст, що Урзин спочатку прочитав, добре запам’ятався, тому що був короткий: «Зверніться до Мене й спасетесь, всі кінці землі».

– Мої дорогі друзі! – почав Урзин, обвівши поглядом усіх присутніх. – У незвичайну годину ми зібралися, бо завтра я не матиму можливости з вами спілкуватися. Уже сьогодні вночі я маю надію полишити Подград, і тому хотів попрощатися з вами й передати запропоновану мені Господом звістку. За час, який ми могли проводити разом за Словом Божим, я вас безперестанно просив примиритися з Богом! І знову про це сьогодні хочу просити. Але є тут і такі, до яких я зараз звертаюся вперше і востаннє. І я прошу вислухати мене уважно, бо це мої останні слова до них.

Між присутніми почалися шепіт і рух, але невдовзі всі заспокоїлися. Коримський здивовано, з неприязню дивився на свого провізора, і обличчя його ставало дедалі похмурішим. «Виходить, він дійсно хоче піти! Але я не хочу, щоб він ішов, йому не можна!» Спочатку аптекар був так заглиблений у власні думки, що не чув слів проповідника, але потім прислухався.

– Зверніться до Ісуса! Я прийшов сказати вам, що Він вас любить. Ніде: ані на небі, ані на землі – нема іншого способу порятунку від гріха. Не думайте, що ви самі можете щось виправити. Жоден гріх не прощається! І якщо він не прощений, то спричиняє цілі гори нових гріхів. Тому зверніться до Бога. Він вас зцілить. Я знаю, – говорив він, – що багато хто з вас іще не примирився з Богом. Знаю, що ви й сьогодні не примиритеся з Ним, і це завдає мені болю, бо ви йдете на погибель, хоч і для вас приготовлені вінці слави. Я вам усе сказав, що мені було доручено. Тож робота моя закінчена. Я показав вам на Спасителя – і на порятунок, на губителя – і на погибель. Тепер вибирайте самі. Бог з вами!

У залі почулися схлипування, і Коримський не міг більше слухати.

– Коли всі підуть, – сказав він Ферку, що стояв біля виходу, – нехай пан провізор підніметься до мене в кабінет.

Юнак уклонився, і хазяїн будинку пішов. Він з подивом упізнавав власний будинок у його новому убранстві. У кімнатах і вітальні гарно й чисто. Ніхто Коримському не заважав, уся прислуга була в залі. Напевно, тому Ферко стояв біля виходу, щоб ніхто не міг непоміченим пройти нагору?

Оглянувши все, Коримський спустився в аптеку. Від здивування він застиг на місці – так чисто і затишно все навколо! Нічого не було нового, але все здавалося новим і прекрасним. «Ти добре тут усе влаштував, – мовив він напівголосно, – а тепер хочеш піти? Цікаво, яку причину знайдеш, щоб виправдати свій необдуманий крок?»

Проходячи повз кімнату провізора, він відчинив двері. І знову його горде обличчя спохмурніло. У кімнаті панував зразковий порядок, але все здавалося чужим і нереальним. На столі не було більше книжок, а на стіні не висів вислів «Прощайте, – і будете прощені!» Недалеко від дверей стояла вже спакована стара валіза, на ній лежав такий самий старий плед, парасолька, рукавички й капелюх. Усе це, здавалося, промовляло гордій людині: «Я йду, так, так, іду!» Коримський відвернувся і пішов у свій кабінет. Там він почав нервово ходити з кутка в куток.

Нарешті в коридорі почулася знайома легка хода, двері відчинилися і перед ним постав провізор.

– Я маю вас запитати, – промовив Коримський після короткого вітання, – з якої причини ви хочете залишити мій будинок?

Коримський промовляв холодним тоном. Перед своїм провізором він не хотів принижуватися.

– З вами хтось несправедливо обійшовся в моєму домі?

– Ні, але повірте, пане Коримський, я змушений піти, – заперечив Урзин спокійно.

– Може, маєте власні причини наполягати на своєму, – почав пан знову із поблажливою прихильністю, – однак і я маю причини, щоб вас не відпускати.

Урзин підвів очі. У них було щось дуже дивне.

– Ви їдете до своєї рідні?

– У мене нікого немає, пане Коримський.

– То ви знайшли більш дохідне місце в іншій аптеці?

Урзин заперечно похитав головою.

– Ну, тоді ви нікуди не підете лише з тієї причини, що ми, Коримські, не хочемо залишатися вашими боржниками... Миколка вас любить. Він не може так просто розпрощатися з вами, як і ви з ним. За згодою мого сина і доньки я віддаю вам аптеку. Чого це ви відступаєте, чого бліднієте? Це не милостиня і не подарунок, що ви у своїй гордості не бажали б прийняти від мене. Ви виплатите за неї частинами, ми лише хочемо, щоб ви залишалися в нас і стали членом нашої родини. Тож усе залишається по-старому з тією лише різницею, що пан аптекар Урзин займе кімнати біля зали. Ну-ну, Урзине, не кам’янійте, – додав він у своїй добродушно-гордовитій манері.

За вікном була вже ніч. Коримський не міг добре бачити обличчя провізора, який стояв нерухомо. Він тільки помітив, що той сполотнів. Коримський поклав йому руку на плече.

– Мирославе!

Той здригнувся. Вираз подяки світився на його обличчі. Він схопив руку Коримського і підніс її до своїх уст.

– О, я красно дякую вам за милість, що ви мені хочете зробити! – вимовив він тремким від хвилювання голосом. – Нехай винагородить вас Христос на віки вічні за те, що ви навіть готові прийняти мене! Нехай воздасть вам Господь за це, але я не можу погодитися – запізно!

– Що ви кажете? – Коримський поборов сильне бажання пригорнути парубка до грудей. – Ви не приймаєте нашої пропозиції?

– Я її не відкидаю, повірте мені, але запізно.

– Чи змушують вас зобов’язання перейти на інше місце? – запитав ображений у своїй гордості Коримський.

– Так, пане мій, я маю перейти на інше місце. Дозвольте пояснити вам, тільки не гнівайтеся, будь ласка! – попросив його Мирослав.

– І цей договір ви уклали за нашими спинами, без нашого відома? Ви обдурили нас своїм лицемірством! Ми повірили в любов, якої ваше серце не мало!

– Дозвольте, пане...

– Мені вибачення не потрібні. Я не маю наміру вислуховувати ваші брехливі аргументи! Навіщо всі ці слова? Надішліть мені зі свого нового місця адресу, щоб я знав, куди надіслати вам борг. А тепер ідіть, але зараз же, бо я не бажаю, щоб мій син зустрівся з вами і почав би вас просити залишитися.

Владний порух рукою – і Урзин вийшов, але не доходячи до дверей, він обернувся.

– Пане Коримський, – сказав він голосом, яким, напевно, люди будуть говорити одне до одного там, у безпосередній близькості від Бога, – якщо ви колись пошкодуєте про свої слова і про те, що ви зараз зробили, тоді згадайте, будь ласка, що я вам простив і пішов від вас з молитвою і добрими побажаннями.

Двері зачинилися, і Коримський стояв іще якийсь час, борючись зі своїми почуттями. Раптом почув чийсь схвильований голос, у якому бриніло звинувачення:

– Пане Коримський, ви з цим молодим чоловіком обійшлися вкрай несправедливо, він такого не заслужив!

– Лікарю Раушере! – вигукнув Коримський, заскочений зненацька. – Ви тут? Коли ви приїхали?

– Саме на початок вашої розмови. Я поспішав сюди, бо довідався на вулиці про ваше прибуття. Я поспішав сюди, щоб просити за будь-яку ціну удержати Урзина у своєму домі. Але бачу, як ви його виганяєте, не даючи навіть можливости пояснити причину! Ви звинуватили його в тому, що він вас обдурив! Він вас обдурив?! Ця віддана незбагненна душа! Те, що ви не дали йому пояснити, я замість нього зараз поясню. Завтра буде саме три тижні, як він приходив до мене, щоб попросити оглянути його й довідатися, скільки йому залишилося жити. Результати огляду приголомшили мене. Я змушений був сказати йому правду: він проживе не більше трьох тижнів...

Коримський конвульсивно притиснув руки до грудей.

– А що з ним?

– Вада серця, напевно, з дитинства. Він сказав, що народився передчасно, а на п’ятнадцятому році життя з ним сталося дещо дуже жахливе. Так було до вісімнадцятирічного віку, і відтоді його здоров’я дуже погіршилося. Цей юнак багато страждав, але приймав усі страждання з подиву гідним терпінням. Для нього небезпечне будь-яке хвилювання. Рік тому лікар, який оглядав Урзина, сказав, що жити йому залишилося небагато. А він у вас надміру працював. Окрім того, його серце страждало разом з вами, а це для нього шкідливо. Він згубив себе у вас, і за це ви йому вказали на двері! Мені шкода, що доводиться так з вами говорити, пане Коримський, але я скажу одне: ви повинні зізнатися, що нікому не заподіяли більшого зла, аніж йому, цьому молодому чоловікові. Дозвольте мені оглянути його.

– Лікарю, те що ви мені зараз сказали, правда? – з натугою мовив Коримський.

– Правда.

– А якщо ви це знали, чому ж мені не сказали?

– Я хотів, але Урзин просив цього не робити. А потім сталося нещастя з вашою дружиною... У той час я вам не хотів про це писати й чекав, коли ви приїдете... Тепер пустіть мене до нього! Чи ви хочете, щоб він пішов таким схвильованим і помер десь у дорозі?

– Утримайте його і просіть від мого імені лишитися. Я не можу зараз іти до нього, але я прийду, – простогнав Коримський.

Лікар поспішив униз сходами. Коли він відчинив двері до кімнати провізора, то побачив картину, яку не забуде, поки житиме. Біля дивану в обіймах пані Прибовської стояла Агнеса. Обидві тихо, але гірко плакали. Поряд хлопчина на колінах теж гірко плакав. На дивані лежав Урзин. «Тепер усе зроблено, і мені нічого не треба», – говорило його обличчя. На землі це був його останній сон, з якого вже не розбудить жорстоке слово.

– Мирославе! – пролунав у кімнаті страшний лемент.

Сильні руки відсунули Раушера вбік.

– Що з ним, лікарю? – Аврелій Лермонтов узяв обвислу руку, помацав пульс і приклав вухо до його серця. – Агнесо, Генріху, пані Прибовська, що з ним сталося?

– Ох, лікарю, ми точно не знаємо, – відповіла пані Прибовська крізь сльози. – Ферко побіг кликати нас, і ми знайшли його таким. Ми послали по лікаря Раушера, а він усе не йшов. А вас Сам Господь привів сюди.

– Йому вже не допоможеш, він помирає, а Миколки нема! – Лермонтов упав на коліна, зрошуючи своїми сльозами руки провізора. – Навіщо ти залишаєш нас, дорогий мій друже! Генріху, пустіть мене, я підтримаю йому голову. Отак, брате мій, біля серця мого заверши свій земний шлях, якщо ти від нас ідеш!

Аврелій поцілував вологе чоло вмираючого.

Цієї миті довгі повіки Мирослава ворухнулися, і його погляд, сповнений любови, спинився спочатку на другові, а потім на всіх, хто був навколо. Вони стояли, затамувавши подих і очікуючи, що вуста розкриються, але... Стомлена душа після тривалої переможної боротьби мовчки попрощалася з усіма, прямуючи до оселі Отця, щоб прийняти вінець слави. Неземним світлом освітилося його обличчя і залишалося таким, поки земля не покрила його. Ледь помітний подих, тихий сон, схожий на подих дитини уві сні, – і все скінчено.

Його земне життя завершилося. На руках лікаря Лермонтова спочивав спадкоємець неба, а земля зазнала втрати. Де тепер знайти таке серце, що любить людей, допомагає нести їм тягар, витирає їхні сльози, вказує на світло істини, не очікуючи визнання?

А що відчував Коримський, який стояв біля дверей поруч із Раушером, коли згасло світло цього життя?

– Він помер? – вирвалося з його вуст у глухому розпачі.

– Так, пане Коримський. Але смерть його прекрасна. Він жив як святий, тому Бог і дарував йому таку смерть. Він був надзвичайно добрим хлопцем.

Намагаючись приховати свої сльози, лікар Раушер залишив кімнату небіжчика і цей дім. Його почуття до Коримського зараз не можна було назвати добрими. У своєму будинку він згадав той день, коли Урзин зненацька прийшов до нього.

– Що вас привело до мене о такій пізній годині? Чи у вас знову хворий, якого ви ховаєте?

– Ні, пане лікарю, я сам прийшов до вас. Перепрошую за таку пізню годину.

– Ви самі? Такий блідий! Що з вами сталося? Руки ваші гарячі, дихання часте. Хочете, щоб я вас оглянув?

– Так, я по це і прийшов. У мене вада серця. Лікар Н. сказав, що жити залишилося близько року, і минула вже половина відведеного часу. Життя моє дуже швидко йде до кінця, я це відчуваю. Тому прошу вас, скажіть як лікар, скільки я ще протягну?

– Якщо побережетеся – два-три місяці, а так – два-чотири тижні.

Лікар Раушер згадав, як молодик, підперши голову рукою, трохи посидів, а потім, подякувавши, простяг йому руку. Він уже зібрався йти, як раптом у нього стався серцевий напад... Тепер страждання його скінчилися. Коримський своєю жорстокістю вкоротив йому віку.

В аптеці блискавично поширилася вістка про смерть пана провізора.

«Помер, помер!» – чулося в коридорах і у дворі, немов стіни повторювали це слово.

А в залі на колінах голосно ридала дівчина.

– Ти нам іще не все сказав, – зверталась вона до небіжчика, – що ми без тебе будемо робити?

Розділ шістдесят другий

За кілька хвилин у відчинені ворота саду Коримського в’їхали два екіпажі. На подив сусідів, сад освітився казковим світлом. Аврелій по прибутті сюди дав слугам відповідні вказівки. Приготування Мирослава не були марними. Золотий блиск і барвисті прикраси вітали наречену Миколки. «Нехай благословенним буде твій прихід, Тамаро!» – світилися слова над аркою в середині парку. А над іншою аркою читали: «Ласкаво просимо, Маргіто, до нового життя!» Угорі, на скелі, світилися вогненні букви: «Ісус – перемога, світло, зцілення і благословення. Алилуя!»

«Яка краса!» – мимоволі захоплювалися всі. Тамара нахилилася до плеча Миколки, насолоджуючись освітленим садом, що нагадував їй казки Сходу. Здавалося, що навіть у раю не може бути краще. Миколка поділяв її почуття.

– Ласкаво просимо, люба Тамаро, у мою рідну домівку! Дай Боже, щоб життя твоє уподібнилося цьому саду і щоб ти ніколи не пошкодувала, що прийшла до мене.

Вона обійняла його і пригорнулася.

– Не кажи так, Миколко! Чи ти не знаєш, що ми рівні з тобою? Хіба ми не діти одного Отця? Хіба в нас немає Небесного Брата, у Якого записані наші імена? Яка тоді різниця між нами? Якщо в тебе тільки вистачить терпіння, я від усього відмовлюсь, що не відповідає нашим обставинам. Ісус Христос допоможе мені. Він прийшов на землю, тому що Він нас любить. Але навіщо ці слова? Ми з тобою любимо одне одного: ти – мій, я – твоя. Мені так добре від того, що я можу покласти голову на твої груди. Миколко, я не помінялася б своєю долею з жодною царською нареченою!

І вона зітхнула, щасливо всміхаючись. Цим було сказано те, чого не вимовили вуста, а поцілунок закарбував те, що потрібно засвідчити всім життям.

Миколка зняв капелюх. Він тримав наречену в обіймах, і вона з такою любов’ю і цілковитою довірою пригорнулася до нього, наповнюючи його серце блаженством. Миколка відчув бажання присвятити себе разом із нею Господеві.

Щастя для юнака було надто великим, щоб удержати слабкими руками, тому віддав його в сильні руки свого Господа. Тамара бачила, що її коханий молиться і звела очі до неба з тихим благанням: «Почуй його, Господи!»

– Адаме, чи справді там написано, що Ісус – Переможець? – почулося з іншої карети.

– Так, Маргіто.

– Значить, ти щиро віриш у Нього і приймаєш Його як свого Господа?

– Він – Переможець, а спасенні Ним мають бути Його слугами.

– Адаме, слугою тільки з примусу?

Він здригнувся і пригорнув її міцніше до себе.

– Не лякайся, кохання моє! Що відчуває моє серце до твого й мого Господа, я ніколи не зможу висловити, але Він мене розуміє. Подивися, там вітає тебе рука любови в новому житті. Власне, там і моє ім’я має стояти, бо я також вступаю в нове життя і зі старого нічого не взяв із собою, окрім любови до тебе, моя Маргіто. Вона виникла у відповідь на твою велику любов, яку ти для мене зберегла, хоч ми стояли на різних берегах і глибока прірва розділяла нас. Якою ж глибокою вона була, я бачу тільки тепер, коли її вже немає. Дивна й незрозуміла зміна в мені! Я тримаю тебе у своїх обіймах, чую, як б’ється твоє серце, відчуваю твій теплий подих, але мені здається, що ми одне ціле, що ніхто й ніщо нас не розділить.

Маргіта відповіла не одразу, бо відчувала те саме.

«Так і душі наші повинні бути пов’язані з Христом, тісно й нерозривно, тоді ми зможемо сказати, що Христос дійсно живе в нас».

В Орлові пан Микола і маркіз Орано сиділи в бібліотеці. Раптом пан Микола встав, замкнув двері й обійняв свого гостя.

– Фердинанде!

Маркіз здригнувся й підвівся.

– Батьку, що ви робите? Навіщо викликати сина з могили? Навіщо ви мене спокушаєте? – вигукнув він жалісно.

– Ми ж одні тут, нас ніхто не чує, – заперечив старий сумовито, майже по-дитячому. – Хоча б на короткий час будь моїм сином у нас вдома!

– Мене гнітить таке маскування, батьку! Не варто було мені відкриватися! Простіть за цю слабкість.

– Не кажи так! Я хочу допомогти тобі нести цей тягар. Мені стає страшно, коли подумаю, які почуття тебе опанували, коли переступив поріг Орлова! Напевно, тієї ночі ти знов згадав мою жорстокість.

– Знаєте, батьку, що я відчував? Тугу й бажання померти біля вас, як наша Наталія.

– Фердинанде!

– О батьку, мені було б так добре в могилі, де немає більше обману. Дозвольте мені виплакатися! Як душили мене ці сльози! Я радий, що наших дітей немає, і я ще раз маю можливість бути вашим синочком, хоча голова моя вже посивіла.

– Мій Фердинанде! – Старий гладив щоки сина, як це він робив у дні його дитинства. – Велике і тяжке твоє горе, але Бог милостивий. Він допоможе тобі його витерпіти.

– Я вірю, батьку, що коли Бог мене не відкинув, незважаючи на мої великі й тяжкі гріхи, то Він і змилується наді мною, допоможе терпеливо нести заслужене покарання. Одначе, батьку, переоцінювати сили – це гратися з вогнем. Тому не дивуйтеся, коли я скажу, що наступного місяця виїду. Я зобов’язаний так зробити, щоб, де колись жив язичником, жити як християнин і вшанувати Ісуса Христа.

– Ти хочеш повернутися до Єгипту? Так швидко?

– Так, мені потрібно повернутися, тож не вдержуйте мене! Тамарі я сам усе поясню, вона зрозуміє. А коли на нашій батьківщині настане зима, тоді хай Тамара з Миколкою, Маргіта з Адамом приїдуть до мене. Ви один не залишитеся, замість себе я залишу мого Аврелія. Віддайте ж усю батьківську любов йому! Заради мене!

– Фердинанде, любий мій сину, зачекай хоча б ще трохи!

– Не можу, батьку. Не плачте і не втримуйте мене! Я не можу, – переконував маркіз старого. – У мене немає більше сил ховатися від сина. Адже ви знаєте, що Аврелій Лермонтов ніколи не зможе бути сином маркіза Орано, а Фердинанд Орловський ніколи не постане з могили. Якби я йому відкрився, то сину довелося б нести разом зі мною мій тягар. Досить і того, що ви несете. Але ви старий, і ми незабаром з вами підемо за Наталією, а він молодий. Було б гріхом занапастити йому життя. Аврелій щасливий від того, що його батьки поєдналися на небі. І коли він прийде до Господа, то знатиме правду. Я не думаю, що він піде раніше за мене. Серце моє опирається розлуці, але розум і почуття обов’язку ніби підказують: «Іди туди, де ти грішив, щоб жити там так, як велить тобі Христос. І якщо ти нічого вже не можеш виправити, то хоча б свідчи про істину, що без Ісуса Христа немає ні світла, ні щастя». Єдине, що мене підтримує в моєму горі, – це те, що я ясно бачу мету для свого життя. Ви не будете перешкоджати мені, чи не так?

– Сину мій! Іди туди, куди кличе тебе Дух Божий. У роботі горе забувається. Ми обоє дотепер Богові не служили. Наприкінці свого життя я вже не можу Йому так служити, як хотів би. А ти ще сповнений сил і життя. То присвяти все Господеві! Залишатися тут означало б гратись із вогнем і переоцінювати власні сили, та й користи від цього жодної. Тому буде добре, якщо ми попрощаємося. Уже залишилося недовго до чудесної безкінечної вічности, де Господь зітре всі сльози з наших очей.

– Дякую, батьку. Прошу вас благословити мене. Колись я з вашим прокльоном пішов звідси, і він зруйнував усе моє щастя, а тепер я прошу вашого благословення – воно принесе мені велику користь.

– Нехай благословить тебе, дорогий мій сину, Бог Отець, Бог Син і Бог Дух Святий, щоб тобі жити і вмерти з Божим благословенням. Амінь.

– А тепер огляньмо Орлів. Я ще раз хочу побачити рідну домівку і пригадати ті щасливі дні, що я прожив тут з Адамом і Наталією, коли ми ще були вашими малими дітьми й нічого не знали про життя. Пройдімося по всьому Орлову, благаю вас! До цього часу, напевно, наші діти повернуться, а з ними Урзин, якого я ледве можу дочекатися, бо ким би я сьогодні був без нього? І що зі мною було б у вічності?

– Правда, сину, що з нами усіма було б...

Розділ шістдесят третій

– А тепер, Генріху, розкажіть, як це сталося, – звернувся Аврелій Лермонтов до юнака, коли перший порив минувся. – Окрім вас, ніхто нічого не зможе розповісти.

– Ох, пане лікарю, я вам усе розповім, що знаю, але знаю так мало, що й пояснити нічого не зможу. Пан провізор сказав нам учора ввечері, що їде. Він призначив на сьогодні прощальне зібрання. Ми всі думали, що ви й молодий пан не відпустите його, як дізнаєтеся про це. До обіду він мав багато справ, бо встановлювали арки в саду. Часом пан провізор був дуже блідий і сильно втомлений.

Коли я по обіді зайшов до нього, пан Урзин лежав на дивані. Напевно, щось боліло, бо він посміхався через силу. Руки його були холодними, а щоки палали вогнем. Потім ми разом упакували його речі. Він подарував мені все краще з одягу. Книжки й картини він теж розділив між мною і Ферком. Деякі відклав для Агнеси і Степана Градського. Коли Ферко сказав, що в нього самого нічого не залишиться, якщо все пороздає, то пан провізор запевнив, що для дороги достатньо, а там, де потім буде, йому все дадуть.

Коли ми закінчили складати речі, він умився, зачесався й перевдягнувся в чисте, узяв свій кращий одяг. Пані Прибовська принесла поїсти. Вона тільки посміялася з цього, тому що була впевнена, що він дарма ладнається в дорогу. Пан Урзин подарував книжку й попросив віддати його речі після прання якомусь бідареві.

Їсти не хотів. Тільки дав нам різні настанови. Коли ж ми полишили його, то він щось писав у своєму щоденнику. Настав вечір. Перед закриттям аптеки він зайшов і приготував ліки для якогось хворого. Потім оглянув сад. Зайшов до зали, де ми вже сиділи на своїх місцях. Після зібрання Ферко покликав його до хазяїна. Як ми чекали! Невдовзі пан провізор повернувся до своєї кімнати, але таким блідим і сумним, що ми перелякалися. Він сів на стілець біля дверей. Коли ми підійшли до нього і присіли поруч із ним, то він пригорнув нас до себе і заплакав, гірко заплакав. На питання Ферко, чи дійсно він нас покидає, пан провізор, переставши плакати, сказав: «Я маю піти, тут мені нема більше місця».

Потім устав, підійшов до столика й поклав свій годинник у футляр. Намагався написати кілька слів, але раптом похитнувся, і якби ми не підскочили, то впав би на підлогу. Він так стогнав! Певно, було боляче. Ми поклали його на диван. Я підтримував йому голову, а Ферко побіг по пані Прибовську. Але перш ніж вона з Агнесою встигла прийти, я почув його слова: «Сталося! Алилуя!..» Зі сльозами ми просили його сказати хоч щось, але він тільки ворушив губами і блаженно шепотів: «Ісусе». Це чули й інші. Потім ви прийшли, пане лікарю, і все закінчилося.

– А раніше ви ніколи не помічали, що він хворий? – допитувався Лермонтов, намагаючись стримати сльози.

– Так. Особливо відтоді, як він повернувся з Боровця. Нам усім здавалося, що там він полишив останні сили. Але пан провізор ніколи не скаржився. У ніч із середи на четвер він не міг заснути, і моє серце підказало піти до нього. Двері його кімнати зачинені, але гачок був слабенький і піддався. Я знайшов його напіводягненим на ліжку. Щоки його пашіли. Він стогнав уві сні й був дуже вдячний, коли я його розбудив. На мої розпитування, чи він хворий і чи не потрібно щось, відповідав, що Ісус Христос його незабаром зцілить. Коли в четвер і вчора я намагався знову відчинити його двері, вони були міцно замкнені. Я думаю, що він хворів на серце і вже давно.

– Чому ви так вважаєте? – запитав лікар.

– Якось ми готували ліки для одного сердечника, і Ферко не хотів їх відносити, та і я думав, що люди самі прийдуть по них. І тоді він так сумно подивився на нас і сказав: «Якби ви знали, як це болить і як такий хворий потребує заспокійливих ліків, ви б поквапилися полегшити його біль». – «А від цих ліків йому буде краще?» – допитувався Ферко. – «О, звичайно, це дуже гарні ліки! Вони тамують біль, і хворий може заснути». А вчора ввечері я бачив такі ж ліки на його столику і поруч лежав шматочок цукру. Отже, він їх приймав. Більше я нічого не можу сказати.

– І не потрібно, цього досить.

Аврелій сумно схилив голову.

– Пани їдуть! – оголосив цієї миті захеканий і заплаканий слуга, нагадавши Аврелію, що, окрім померлого друга, на світі ще є хтось, хто потребує його тепер більше, аніж Мирослав, який уже відійшов у небесну обитель.

– Аврелію, Аврелію! Цього не може бути! Скажи, що це неправда! Невже Мирослав умер і залишив нас? Аврелію, скажи, що це не так?! – навперебій лунали молоді голоси.

– Поясни нам, як це сталося!

– Цього я не можу, любі мої! Я теж спізнився і, крім останнього погляду його милих очей, нічого не одержав від нього. Господь відкликав Мирослава, у нього вкотре стався серцевий напад. Він його відкликав, Микольцю... Ходіть і переконайтеся, що я кажу правду. Дивлячись на його спокійне обличчя, ви менше страждатимете від горя.

– Ти нас залишив, і ми не могли віддячити тобі, навіть руки твоєї не потисли на прощання! О Мирославе, навіщо ти це зробив?! – почулися зойки та плач у його кімнаті.

– Ти тепер уже в Новому Єрусалимі, – сказав Адам, – тепер усе, про що ти говорив, належить тобі, тепер ти багатий і високо піднесений.

– А ми тобі навіть не віддячили, – ридала Тамара.

– Тільки тепер я розумію твій прощальний привіт, – плакала Маргіта.

– Я видужав і залишився живий, а ти вмер, – побивався Миколка. – Мене ти вимолив у Господа, а сам пішов. Нам би тепер трудитися разом, але ти вже досить потрудився!

Коли плач затих, пані Прибовська сказала, що в залі все приготовлено, щоб покласти Мирослава в труну. Слуги принесли ноші, але пани не дозволили їм доторкнутися до свого друга. Вони самі поклали його, і Аврелій з Адамом перенесли його до зали. Маргіта зачесала волосся, Тамара почала прикрашати труну квітами. Миколка тримав Мирослава за руку, начебто досі не міг осягнути, що його вже немає серед живих.

Коли завершили всі приготування, Маргіта згадала, що її батька ніде немає. Для неї це було ударом. Вона побігла шукати і знайшла в кімнаті, він лежав на дивані, заховавши в подушки обличчя. Маргіта не здивувалася, очевидно, він був приголомшений горем.

– Батьку, ми вже тут, – сказала вона, цілуючи його. – Але що на нас чекало?! Хто б міг уявити!

Від її слів пан Коримський здригнувся і хотів було підвестися, але потім знову зарився в подушки.

– Батьку, не побивайся так, – утішала його Маргіта, плачучи. – Мирослав пішов до Ісуса Христа.

– Так, він пішов – пролунала глуха відповідь, – він пішов, щоб обвинувачувати мене.

– Тебе? Чого це раптом? Не думай так, батьку мій любий! Навіть якщо в Мирослава на це була причина, він був надто добрий, щоб когось звинувачувати.

– Так, він був добрий, а я...? Маргіто, якби ж ти тільки знала! Залиш мене, я тебе прошу!

– Тамара прийшла, і ніхто її не вітав тут.

– Тамара?

Коримський, здригнувшись, підхопився з дивана, і донька побачила його спотворене до невпізнанности обличчя. Вона злякалася і більше ні про що не запитувала.

Усі помітили, що Коримський був сам не свій. Ніхто його не розпитував. Тамара вирішила побути з ним і хоч якось утішити. Маргіта пішла з пані Прибовською та Аврелієм, щоб обговорити і приготувати все необхідне, бо її батько не міг цього зробити. Адам із сумною звісткою поїхав в Орлів, а Миколка запалив свічки навколо труни, залишившись наодинці зі своїм другом.

Коли юнак у своєму невимовному горі схилився до небіжчика, щоб пригладити костюм, то помітив, що кишені наповнені книжечками й паперами. «Там йому це вже не знадобиться», – і, зітхнувши, виклав усе з кишень: два трактати, два Нових Заповіти, невеликий гаманець і книжечку в чорній палітурці – щоденник. Гаманець і щоденник узяв собі, а решту поклав на гармонію. Довго він іще сидів біля померлого друга, і ніхто йому не заважав.

Розділ шістдесят четвертий

Правду казав декан Юрецький, нещодавно зауваживши: «Бідні цінують його дуже високо». Блискавично поширилася Подградом трагічна звістка: «Пан провізор умер!» Люди приходили, а коли йшли, говорили: «Для мене він те й те зробив, а для мене це. А мені він те й те подарував». Так тривало кілька днів.

Багатьом людям пан провізор свідчив про Господа. Нехай число тих, хто прийшов до Христа і було невеликим, та всі, хто пізнав Його, знали доброту Урзина й за Його благодіяння були зобов’язані йому. Люди просили дозволу хоча б до опівночі бути біля нього. Їм не відмовляли.

Коли приїхали пан Микола і маркіз, біля труни зібралося вже багато людей. Вони бачили, як пан Орловський поцілував пана провізора, і сльози котилися по щоках. Іноземець, який був з ним, також поцілував руку провізора і довго не міг відвести погляду від покійного. Панночки також плакали. Потім пани виїхали до Орлова, у будинку залишилися тільки пан аптекар, який нікому не показувався на очі, і Миколка Коримський.

Вітчизна моя в небесах, туди рветься і лине душа;

Там святії в спокійних місцях славлять вічно в любові Христа.

В небесах, в небесах, Вітчизна моя в небесах!

Господь жде мене в небесах, Він готує оселю Свою;

Відпочинок навік для святих в Його світлім, блаженнім раю.

В небесах, в небесах, Вітчизна моя в небесах!

Вже скоро прийду в небеса, скоро скінчиться шлях мій земний;

Там зустріну я в славі Отця тих, що в вірі святій тут жили!

В небесах, в небесах, Вітчизна моя в небесах!

Лунав спів по всьому будинку, навіть у тій кімнаті, де з кутка в куток ходив Коримський. Він підозрював, які муки стерпів тихий і скромний Урзин перед тим, як настигла його несподівана, хоч і передбачувана смерть.

Чи знає хто, як почувається душа, яка усвідомить свою провину в тому, що сталося? «Я нічого не міг зробити, він сам винен, – виправдовувався Коримський. – Чому він одразу мені нічого не сказав? Я б дав йому можливість лікуватися. Якби він мені написав у своєму листі: “Я хворий, тому йду з аптеки” – я послав би його на курорт. Але він усе приховував від нас. Раушер йому був ближчим. Він сам винуватий, адже я принизився перед ним».

У такий спосіб Коримський намагався заглушити голос, який безперестанно повторював звинувачення: «Він працював у вас до знемоги, а ви його вигнали з будинку».

Де течуть святі джерела, чи зустрінеш мене ти?

Чи у славі між спасенних зможу я тебе знайти?

Радісно мене вітати будуть жителі небес,

А чи вийдеш ти стрічати мене в славі Божій там?

Так, зустріну, де джерела, так, тебе зустріну там!

Де течуть живі джерела, так, тебе зустріну там!

Під звуки цієї пісні Миколка читав щоденник свого померлого друга, і перед ним розкривалася незвідана душа. Із цих записів дізнався, яку роботу Урзин проводив у Н. Раптом Миколка Коримський прочитав таке, від чого не можна було не здригнутися.

Сьогодні я був у лікаря К. Моя хвороба досягла свого апогею. Лікар сказав, що я проживу не більше року. Господи, я ще так мало зробив і так мало часу залишив Ти мені служити Тобі! О, я прошу Тебе, дай мені сили бути Тобі вірним до кінця і зроби цей мій останній рік благословенним роком, щоб я ще багатьом душам міг указати шлях до спасіння.

«Відтоді минуло якихось пів року, – подумав Микола. – Виходить, лікар помилився. Мабуть, Мирослав, прийшовши до нас, уже знав, що жити йому залишалося недовго».

З хвилюванням Миколка читав далі. Серце його сильніше забилося, коли він прочитав:

Що я сьогодні дізнався! Яка сумна звістка! Миколка отруївся! Пани, що розповідали про це один одному, мабуть, не підозрювали, хто чує їхню розмову і що від цього кров’ю обливалося серце брата. Мій Миколка, мій Миколка! А в мене немає можливости поспішити до тебе! Усі зараз у такім горі, а я не можу їм допомогти! А чи так це? Їм потрібний провізор, а я тут звільнюся найближчими днями. Може, пан Коримський узяв би мене? Але піти до нього? Ох, це боляче! Тихо, душе моя, що це за думки? Адже в такий спосіб я потрапив би до Миколи! І, можливо, міг би свідчити йому про Господа? Хто їм принесе Світло, якщо я цього не зроблю?

По щоці Миколки скотилася сльоза. Він на мить заплющив очі, а потім продовжив читати далі:

Слава Господеві, мене взяли. Я пишу вже з дороги. Після виснажливої боротьби мені знову світить світло. Так, я за все воздам любов’ю. Я не порушу своєї обіцянки, дідусю. Я вам обіцяв ніколи нічого від нього не брати. Оскільки він не дозволив мені бути його люблячим сином, то хочу хоча б послужити як слуга з останніх своїх сил. Адже він ніколи не довідається, хто жив з ним поруч. Мою ганьбу я і далі понесу один.

Зі страхом і подивом Миколка гортав книжку і шукав між викладами місць зі Священного Писання і текстами пісень нотатки, що стосувалися особисто його чи Мирослава. Їх було важко знайти, тому що мало писав про себе.

Я бачив Миколку. О, який гарний у мене брат, хоча він зараз такий хворий! Він так страждає, а тобі, душе моя, твої страждання іноді здаються нестерпними! Та хіба можна порівняти це з його стражданнями? Справді, ти страждаєш від народження, але його страждання сильніші. Якби ж я міг умерти замість Миколи, щоб улюблений син залишився з батьком! Як він його любить! І Миколка гідний цієї любови. Якби я міг домогтися хоч якоїсь прихильности від нього! Але він мене майже не бачить. І все-таки я радий його бачити і служити йому! Я бачив Маргіту... Бідолашна моя сестричка! Господи, приведи все до ладу, допоможи, щоб вони змогли поєднатися. Є багато неможливого, але для Тебе, Боже, немає перешкод.

Перед Миколкою поставали картини недавнього минулого. У них було багато того, про що він не здогадувався. З якою дбайливістю і радістю описано, як світло починає світити в серцях тих, кому Мирослав свідчив про Господа. Записано кожне добре слово, кожен навіть найкрихітніший доказ любови до нього. Які вони йому були дорогі й як мало їх було!

Миколка дочитав до того місця, де мова йшла про хворобу його матері. Книжечка випала з його рук.

Це була жахлива ніч! Слава Тобі, Господи мій, що вона минула. Але я Тебе прошу, нехай такі ночі не повторюються для Твоєї нещасної дитини! Я вчора дуже сильно розхвилювався. Дякую Тобі, що обійшлось без серцевого нападу, хоча для мене це, напевно, було б краще, бо я не знаю, як сьогодні вийду на вулицю. Я вже живу не для себе: нещасна жінка потребує моєї допомоги. Миколка доручив її мені. Учора довелося сказати пані Райнер правду. Тепер, здається, кожен бачить на моєму чолі печать ганьби. Ох, невже цей біль не міг пройти повз мене? О Господи, помилуй і втіш мою душу! Мені треба провести зібрання, але як це зробити з таким зраненим серцем? Про мою вчорашню жертву я не шкодую, Господи, ні! Ця нещасна дорога душа мала позбутися своєї омани, хай би мені це коштувало життя. Я не хотів, щоб вона мою матір підозрювала в такому жахливому гріху – тебе, мою бідолашну матінку! Але кому б ця нещасна більше повірила – Людмилі Боринській чи її сину? Я не шкодую про це. Тільки мені тепер здається, що кожен може прочитати на моєму чолі ці жахливі слова: «Незаконний син пана К-го». Треба опікуватися нею, але не можу. О Господи, я бажав би, щоб її очі ніколи більше не дивилися на мене!

Навіщо я все це пишу? Навіщо я торкаюся своєї рани? Хіба Господь моїй матері й мені не вчинив велику милість, коли Урзин, незважаючи на її становище, змилостивився над нею, узяв її і великодушно дав їй і мені своє добре ім’я? Допоможи мені, Господи, бути гідним Твоєї милости, носити дароване мені ім’я з честю до кінця своїх днів!

Прочитавши ці слова, юнак сидів, схиливши голову на груди, наче вражений блискавкою. Як часто слово людське сильніше від електричної іскри. А розкрита таємниця завжди вражає.

Ця таємниця, що так гнітила Урзина, вразила Миколку Коримського. Під її вагою він упав на підлогу й закрив обличчя руками, адже щоки сина спалахнули від ганьби свого грішного батька.

Тепер увесь морок розвіявся. Бідолашна його мати, до якої він часто був таким несправедливим, обвинувачуючи її в жорстокості, виправдана в могилі. Подальшого роз’яснення не потрібно: Микола тепер знав усе.

Коли він за якийсь час увійшов до зали, то там присутні співали:

Захистом вірним Він буде,

Ношу твою понесе.

Бог Твій тебе не забуде,

Сльози з любов’ю зітре.

Скінчаться поневіряння,

Страхи, туга і зітхання;

Муки пройдуть і страждання, –

Радість безмірна прийде,

Всім радість безмірна прийде.

Усі бачили, як Микола Коримський підійшов до труни покійного друга. Схилившись, юнак лагідно провів рукою по його обличчю, немов хотів щось стерти з нього. Усі бачили його хвилювання, сльози котилися по щоках. Але ніхто не знав і не підозрював, що тієї миті думав Миколка. Тільки тепер, коли серце Мирослава перестало битися, Миколка довідався про любов свого брата до нього, яку той дарував йому ціною власного життя. Юнак зрозумів, що такою любов’ю жодна людина ніколи більше не любитиме. Він зрозумів це тільки тоді, коли ця любов пішла туди, де був її початок – у серце Бога.

Миколка молився. Хоча глибока рана в його грудях сочилася кров’ю, він дякував Господу, що довідався правду про брата, хоч і після його смерти. Дякував також за його звільнення, бо зрозумів, що із цим жалом у серці на землі він ніде не мав би щастя. Від цього жала тільки смерть могла його звільнити.

Миколка підвівся. Вибачившись, він попросив людей вийти і залишити його з братом наодинці. Усі присутні виконали прохання. Миколка провітрив приміщення. Подивившись із тугою на зоряне небо, він зачинив вікна, двері і загасив усі лампи, окрім свічок, що горіли навколо труни. Після цього знову дістав книжечку – єдиний заповіт свого любого брата. Час від часу поглядаючи на тихе, спокійне обличчя, Миколка продовжив читати далі. Він знайшов рядки, які так вразили Аврелія.

Мирослав того радісного для Миколки вечора писав:

Стан мій сильно погіршився. Я поспішив з Подолина, бо почувався дуже погано. Коли повернуся, піду до лікаря Раушера. Хоча минуло всього пів року, але таке відчуття, що вже скоро розірвуться всі судини мого серця. Я відчуваю наближення кінця. О Ісусе мій, невже я так швидко побачу Тебе? Мені не віриться, що звільнення моє таке близьке і мандрівка на чужині незабаром скінчиться!

Потім були записи про його розмову з маркізом і молитва про його спасіння. Наприкінці щоденника був запис про першу неділю, яку він провів у Подграді.

Учора мені було зле. Коли я піднімався сходами, то відчув, що вони захиталися. Хоча Господь зберіг мене від падіння, я вдарився, і сьогодні дуже важко ходити й сидіти. Я вщент втомився. Слава Богу, що основна робота закінчена. Сьогодні я зможу ввесь день провести в служінні Господу. Це для мене велика потіха!

Ніч. Я був у лікаря. Передчуття моє справдилося. Залишилося два тижні. Що ж робити? Гроші мої скінчилися. Піти до пана барона вмирати і бути йому тягарем я не можу. Якби долина Дубрави була подалі від Боровця, брати і сестри охоче прийняли б мене на ці дні. Тож мені нічого не залишається, як іти в лікарню. Ох, не хвилюйся, душе моя, Спаситель твій умер на хресті. Не так важливо, де людина засне, важливо, де прокинеться. А я, який не мав на землі батьківщини, як і Ти, мій Спасителю, напевно, прокинуся вдома. Мало я встиг зробити, але я дякую Тобі, мій Господи, що Ти з великої ласки Своєї дав мені побачити хоч трохи плодів. Я молю Тебе, візьми Подград під Свій захист, поки не повернеться Степан. Спонукай братів свідчити про Тебе. Якби Миколка захотів, то з допомогою Аврелія міг би продовжити тут справу євангелізації! Спонукай, Господи, їх до цього, я на Тебе сподіваюся. Не залиш врятовані душі, а також пробуджених – Ти їх усіх знаєш на ім’я. Тебе не засмучує те, що я хочу додому, правда ж? Ти знаєш, скільки я вже не сплю, бо цей біль, ці злі сни мучать мене. Я так утомився. Я так хочу покласти свою голову Тобі на коліна й виспатися, перш ніж почнеться нове життя!

У щоденнику був іще один запис подій того тижня. Перша його частина містила молитви за Маргіту й подяку за її одужання. Був доданий лист, що вона послала у відповідь на його братерський привіт. А з подальшого запису Миколка довідався про боротьбу, що Мирослав виніс, перш ніж написав ті три листи.

Мені треба йти, поки вони не повернулися, бо хвороба може наздогнати будь-де. Вони такі добрі до мене й не відпустили б, і я вже не міг би протистояти їхній любові. І тоді я порушив би обіцянку, яку дав дідусеві: ніколи нічого не приймати від Коримського. Дотепер я кожен шматочок хліба сам собі заробляв, а тоді це стало б неможливим. До того ж мною часто опановує туга, яку потрібно перемогти. Учора снилося, що я лежав на постелі, Аврелій доглядав мене, а Миколка поправляв подушки. Усі відвідували мене. Маргіта принесла квіти й поцілувала мене, а потім прийшов він і схилився наді мною. «Як почуваєшся, сину мій?» – запитав він мене так само, як запитував Миколку. Я немов був в Елімі. Але Елім – не рай, і той сон ніколи не справдиться. Він мене ніколи не назве своїм сином, ніколи! А найбільше болить, Господи, від того, що перед ним я ніколи не міг свідчити про Тебе. Прости мені, я винуватий. Мені дуже боляче. Поки він не покається, Ти не зможеш його помилувати. Ти спробував прихилити його, але він протистоїть Тобі. Якщо необхідно, зломи його, тільки не допусти, щоб він загинув навіки! Я одержав телеграму від нього, де він наказує почекати на нього до вечора. О душе моя, чому ти так боїшся цієї останньої зустрічі з ним? Але як мені не боятися? Усі вони приїдуть в Орлів, а звідти – сюди. Я все приготував для прийому Тамари. Хто засудив би мене за те, що я хотів побачити свого брата щасливим? Якщо він зі мною привітно заговорить, я не зможу протистояти й залишуся. Якщо ж він розсердиться на мене за те, що я хочу піти і скаже недобре слово, мені буде дуже боляче. Але чого мені перейматися?! Я скажу йому, що хворий і попрошу відпустити, бо не хочу затьмарювати його радости. Він шляхетний, він зрозуміє і відпустить мене, і я піду. Коли скінчаться всі ці турботи? Коли я побачу мого Господа? Я так хочу додому!

Маргіто, Миколко, Аврелію! До зустрічі у славі небес!

Побачимося біля ніг Христа!

– Тепер ти вдома, мій брате, і турботи твої скінчилися, – заридав Миколка. – Скінчилася твоя боротьба із життям, сповненим страждань. Але ти правду мовив: Елім не був раєм, і твій сон не справдився, бо він ніколи не називав тебе своїм сином. Але він не гідний того, щоб пригорнути тебе до своїх грудей. Він вчинив такий гріх, а ми вважали його страдником і захоплювалися їм! Але тепер, коли всі твої скорботи позаду, він довідається, хто йому служив і кому він хотів передати аптеку на викуп. Ти б мені ніколи цього не дозволив, любий брате. Але Бог – не тільки любов, Він і справедливість.

Миколка поцілував це миле застигле обличчя, якого ні біль, ні злий сон уже не могли розбудити. Потім він вийшов і небіжчик залишився один.

Коли юнак зачинив двері, то враз болісно здригнувся від слів:

– Миколко, це ти? Що ти тут робиш? Куди йдеш?

– До тебе, батьку, – відповів він серйозно, відчинив двері і впустив Коримського.

– Навіщо ти проводиш тут усю ніч, сину мій? – стурбовано запитав аптекар, і його гордий погляд ледь торкнувся померлого провізора. – Це може тобі зашкодити, а йому вже ніщо не допоможе.

– Так, мого любого рідного брата я не поверну до життя. Йому моя допомога вже не потрібна. Коли він мав потребу в ній, ніхто з нас не надав її йому.

Холод у голосі сина неприємно зачепив Коримського.

– Батьку, я хотів би знати, чи пропонував ти Мирославові аптеку?

– Так, – відповів Коримський глухо.

– І що він тобі відповів?

Коримський хотів обуритися й обійтися без прямої відповіді, але не вдалося. Очі сина пильно дивилися на нього, а перед власними очима стояв живий свідок – лікар Раушер. Коримський у досить м’якій формі передав ту розмову й останні слова провізора. Аптекар хотів додати, що винувата в цій справі головним чином несправедливість Мирослава, але син з таким благанням і виразом болю простяг руки до нього, що він злякався.

– Нема для тебе вибачення, батьку, – сказав він чужим голосом. – Не тобі обвинувачувати його в несправедливості, тільки не тобі!

– Миколко!

– Ні, – повторив син засмучено, – ти нас усіх обманював і не каявся в цьому. Батьку, подивися на це прекрасне чисте чоло! – Зі сльозами на очах юнак гладив лице померлого. – Ти ніколи не пошкодував про те, що заплямував його печаткою ганьби? Тобі серце ніколи не говорило, хто до тебе прийшов, щоб служити тобі?

– О, жах! Що ти говориш, Миколко? – застогнав Коримський, закривши обличчя руками.

– Правду, батьку! Подивися, тут лежить мій рідний брат, якого я ніколи не забуду, замучене серце якого завжди стоятиме між мною і тобою! Тут лежить твій покинутий син – син бідолашної Людмили Боринської! Я знайшов його щоденник, зміст якого мені все пояснив. Прочитай його, а потім виріши: чи є для тебе на землі виправдання і чи можеш ти його звинувачувати.

Немов уражений блискавкою, Коримський упав у крісло. Голова його безсило опустилась на груди. Він чув, як Миколка пішов і залишив його наодинці з небіжчиком. Важко уявити стан такого батька! Це найстрашніший суд на землі, коли власний син, що так шанував і любив батька понад усе на світі, справедливо засуджує його.

Коримський був один. Навколо панувала тиша. Він чув свій подих, стукіт власного серця. Зрідка спалахувала свіча... І водночас йому здавалося, що він чує багатоголосий спів, який колись лунав на цьому місці.

Радісно я вирушаю у путь,

Нею спасенні у небо ідуть.

Ангельських хорів доноситься спів –

Кличуть в небесну мене височінь.

Вже незабаром скінчиться життя,

І спочиватиму в домі Отця,

Там я забуду мандрівки, труди,

Радісно, радісно йду я туди!

В райських оселях мене ждуть святі,

Що своє щастя знайшли у Христі.

Співи чудові там Божих дітей,

Вабить мене ніжний звук тих пісень.

Серцю моєму приємні вони!

Кличуть додому мене з чужини.

В сяйві співають там хори святих,

Радісно, радісно йду я до них!

Смерти жахливої я не боюсь,

Скоро у вічний дім переселюсь,

В спокої житиму у небесах,

Славити буду постійно Христа.

Йду в край святий, скоро буду я там,

В сяйві Спаситель мене стріне Сам.

Все там забуду: і горе, й журбу...

Радісно, радісно в небо іду!

Страждання Мирослава скінчилися. Він служив людям, а тепер для нього настав вічний день і мир. Той, кого Господь прийняв, коли він був самотнім і покинутим, не бачив тепер страшенного болю чоловіка, не чув його жалкування, не відчував цілунків, якими він покривав його. Він нічого не відчував – запізно.

Коли слуги вранці в коридорі зустріли свого пана, то побачили згорбленого чоловіка зі згаслим поглядом, якого ледве можна впізнати. Наче зламане буревієм дерево, що ніяк не хотіло хилитися.

Важко описати, яке враження справив цей випадок на всю родину. Це був страшний момент, коли гордий Коримський у присутності всіх зізнався, хто вчора помер у його будинку, а Аврелій додав ще деякі пояснення. Ні, такі моменти неможливо описати ані пером, ані словами, але вони закарбовуються в серцях тих, хто їх пережив.

На третій день молодого провізора поховали в саду Коримського під старою стіною. Місце було дуже гарне, спеціально освячене пастором з Раковіан.

На похорон приїхав також барон Райнер. Біля могили Мирослава Урзина вперше Коримський і Райнер подали один одному руки. Коли прикрашену квітами труну опускали в могилу, усі плакали. Вони всі були його вічними боржниками.

У похороні брав участь також капелан Ланг. Коли всі розійшлися, він ще довго стояв біля могили «мрійника», роздумуючи про його життя і смерть. Мимоволі пригадалися слова, сказані колись небіжчиком: «Ніхто на світі вам не може допомогти, окрім Ісуса Христа».

«Якби ж ми мали таку впевненість, як він!» – подумав він сумовито.

Після похорону Миколка Коримський у присутності подградців, які навернулися до Господа, повідомив священнику Н., що й надалі спраглі душі можуть збиратися в його будинку для розбору Слова Божого. І пастор не насмілився заперечити. Вони мирно розійшлися, хоча Миколка відрекомендував йому Степана, повідомивши пастору про свої плани щодо нього. Маргіта скористалася з присутности свідків і ще раз повідомила священнику про перехід до євангелічної церкви.

Так закінчилися похорони Мирослава Урзина, якого в Подграді ще довго пам’ятатимуть.

Розділ шістдесят п’ятий

Орлів, 1 грудня 19... р.

Вельмишановний пане маркізе!

Десь під пальмами Єгипту Ви радієте теплу. А в нас віють холодні вітри. Зараз така сама погода, як тоді, коли невпізнаний син уперше переступив поріг батьківського дому, коли світло в образі Мирослава прийшло до нас.

Ми в Подолині. Усі готуються до подорожі, а мені доручено повідомити Вам про час прибуття. На жаль, я з ними не поїду: дідусь почувається зле, тому не варто залишати його одного – це перша причина. По-друге, моя лікарська практика настільки розширилася, що я не можу зараз полишити своїх хворих. І по-третє, не можемо ж ми залишити свої зібрання. Хоч я Микольця не заміню, як він не замінить Мирослава, однак потрібно свідчити, і я залюбки це робитиму.

Я радий, що й Ви, пане маркізе, свідчите про Христа, і я признаюся, що хотів би бачити Вас в Єгипті християнином і представником істини Божої. Але самозречення – теж заповідь нашого Господа.

Наша люба Тамара радіє, що зможе показати Микольцеві свою батьківщину. Йому зміна клімату піде на користь. Та якби там Вас не було, вони, переконаний, краще залишилися б удома, бо розпочали тут гарну справу. Тамара привезе із собою Ілону Заркану – майбутню дружину пана Вільє.

Адам дуже радий, що Маргіта їде з ним. Однак, я думаю, що вони в Єгипті більше будуть досліджувати істини Божі, аніж єгипетські старожитності. Маргіта цікавиться виходом ізраїльтян з Єгипту. Вони хочуть побувати також на святій землі. Разом з Тамарою і Микольцем вони поклали початок добрим справам. І все це вони залишають під моїм доглядом! Чи не занадто багато почесних доручень?

Учора я був у долині Дубрави. Сумно там без Степана й Петра. Марійка проводить недільну школу, і в неї вже досить багато учнів. Слово Боже викладає їм дідусь Градський. І хоча це не захопливі проповіді Степана, усе ж таки помітно, що Дух Божий говорить вустами цього старця і діє на душі дітей.

З кафедри в М. досі кидають громами у нещасних «мрійників», однак жоден іще не був уражений. Наш пан пастор Н. більш обережна людина: він з нами подружився. При зустрічах ми по-дружньому потискуємо один одному руки. Кілька разів він навіть був на наших зібраннях. Після проповіді Микольця він молився. Але чому ми зараз такі гарні друзі, я Вам напишу наприкінці.

Від Степана й Петра ми одержали листи, які нас дуже потішили. Петро скаржиться на тугу по батьківщині, а Степан, який вдома залишив наречену, сповнений снаги: «Як добре, що Ісус Христос нам допомагає і дає щодня можливість через самоствердження дедалі більше уподібнитися Йому і прагнути досконалости». Його вчитель Р. пише про нього: «Цей юнак для всіх однокласників справді благословення. Він зовсім вільний від власного “я”, лагідний, працьовитий і сповнений любови на словах і в поводженні. Прекрасний характер». Я радий чути таке про нашого друга.

Щодо дядька Коримського писати особливо нема що. Хоча стан розпачу в нього минув, але, гадаю, що мине ще багато часу, перш ніж він заспокоїться. Ми всі віримо й молимося, щоб це сталося. Він тепер знову працює в аптеці – не знаю, чи поклав він це на себе як покарання, чи робить тому, що Мирослав там усе так добре облаштував. Якщо подумати, то і цей благоустрій коштував йому частки життя. Уранці та ввечері дядько часто годинами стоїть біля могили Мирослава, хоча тепер це даремно. Але я радий, що розрив, що виник між ним і Миколою, який перейшов було й на Маргіту, завдяки старанням Тамари поступово заростає.

Це мене не дивує. Діти Коримського сильно помилилися у своєму батькові. Він виявився дуже несправедливим до того, хто нам усім був благодійником.

І останнє. Велике хвилювання викликало в Подграді та його околицях те, що Орловські перейшли в євангелічну церкву. Вони відкривають тепер школу, а Коримський ту частину парку, де могила Мирослава, віддав для устрою цвинтаря. Він уже освячений церквою.

Однак, я вважаю, що кращим освяченням було те, що ми поховали там останки чада Божого. О, спи спокійно, дорогий брате! Після того, що ти ціною власного життя розбудив нас від гріховного сну, ми вирішили оживити мертву протестантську церкву, для якої ти був тільки «мрійником». Колись ти побачиш, що жив і вмер недаремно.

Знаємо, що в очах світу, хоч би що робили, ми завжди залишимося мрійниками. Байдуже. Слава Богу, що ніч омани минула, і в наших серцях сяє світло правди – Ісус Христос.

Йому віддає і вас, пане маркізе, той, хто Вас щиро любить.

Аврелій Лермонтов-Орловський

«Життя ж вічне – це те, щоб пізнали Тебе, єдиного Бога правдивого, та Ісуса Христа, що послав Ти Його».

Івана, 17:3

Христина Рой

ДОРОГОЮ
ЦIНОЮ

Директор РО «УМТ "Світло на Сході"» Павло Давидюк

Голова вид. МС «Світло на Сході» Вальдемар Бенцель

Переклад Євгена Луцишина

Редактор Олена Зенченко

Коректор Анна Назаренко

Верстка Миколи Давидюка

Художник Яків Бурда

Вид. № 02.520. Підписано до друку 19.06.2024. Папір – Сreamy 55г/м.кв.

Формат 84х108/32. Гарнітура: AcademyC, Cambria. Друк офсетний.
Умов. друк. арк. 33,6. Тираж 8000 пр. Замовлення № 24-0131К

РО «Українське місіонерське товариство "Світло на Сході"»,

вул. Хорольська, 30, м. Київ, 02090, Україна. Ідентифікаційний код: 14300272.

Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи
до Державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів

видавничої продукції від 15.02.2018, серія ДК, № 6016

Надруковано в типографії ТОВ «Новий друк», вул. Магнітогорська, 1,
м. Київ, 02094. Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої
справи до державного реєстру видавців, виготовлювачів і розповсюджувачів

видавничої продукції від 28.07.2003, серія ДК, № 1447