РІЧАРД Б’ЮЗ

Воскресіння Христа — факт чи вигадка?

Чи воскрес Ісус із мертвих?

ПРИПУСТІМО, ЩО...

„Як мені шкода вас, християн“, — сказав мені водій таксі, коли зрозумів, що я священик.

Жаліти мене він і не збирався — навпаки, він глузував.

„Адже все ваше життя, — продовжував він, — зводиться лише до віри у потойбічний світ. Так, ви молитесь, працюєте, а в результаті виявляється марність усіх ваших зусиль!“

Я теж розсміявся. Мені здалося, що я вірно відреагував на слова шофера.

„Добре, — відповів я, — припустімо, що я помиляюсь. Немає ні Царства Небесного, ані суду Божого, ані потойбічного життя. Навіть і тоді я буду у виграші!

Ти вважаєш, що я помиляюсь, йдучи по життю з твердим переконанням, що Творець всесвіту існує? Я вірю разом з мільйонами інших людей, що ми тут виконуємо волю Божу, і Людина, ім’я якої Ісус Христос, перемогла смерть і взяла на Себе гріхи всього світу.

Ця моя „помилка“ настільки пронизує все моє життя, що я постійно відчуваю живу присутність Спасителя, і коли я закінчу свій земний шлях і відійду у вічність, я побачу і зрозумію, що все моє життя прожито не марно. Навіть у випадку, якщо твої слова справедливі, я не буду жалкувати за тим, що вірив у Бога.

Християнами можуть бути люди всіх рас, національностей і верств суспільства. Кожна людина може з Божою допомогою розпочати нове життя.

А тепер повернемося до тебе, — продовжував я (мене зацікавила ця розмова), — припустімо, що помиляєшся ти, а я правий. Мета життя таких людей, як ти, зводиться до грошей, до їх накопичення. Ти мрієш жити довше, але ж мети немає! Ти намагаєшся знайти сенс життя, не бажаючи визнати початком життя Ісуса Христа. Ти щодня воюєш з хворобами, старінням, але розумієш, що врешті-решт ми всі маємо померти.

І раптом ти робиш несподіване відкриття — зустрічаєш людину, що нею нехтував усе своє життя. Тобі доводиться визнати: все, заради чого ти жив, — блеф. І от тепер припустімо, що...“

Але таксист мене вже не чув, він весь зосередився, бо робив різкий поворот. Якби він був таким передбачливим із своїми думками та з усім своїм життям...

Чи дійсно Ісус Христос воскрес із мертвих? Християни стверджують, що Ісус Христос воскрес. Довести це сьогодні значно легше, аніж колись, і не можна говорити про це, як про якусь гіпотезу. Мільйони людей, що жили до нас, старанно вивчали це питання. І всі вони змушені були прийти до приголомшливого висновку: щось і справді сталося в Єрусалимі у перший день Пасхи, і ця подія здатна змінити все наше життя!

НАЙГОЛОВНІШЕ ПИТАННЯ

Людині властиво уникати в розмові слова „смерть“. Так у госпіталях США замість слова „смерть“ вживають термін „летальний кінець“.

Багато віків людина намагалася затулити себе від жахливої примари смерті. Вона пробувала спорудити на шляху руйнівної хвилі, що несла хаос та невпевненість, різноманітні перешкоди у вигляді грошей, оздоровчих програм, еліксирів та ідеологій. Але ці перешкоди руйнувалися з такою легкістю, наче їх зовсім не було.

„А людина помирає і розпадається, відійшла, й де вона?“ Ці слова з Біблії визначають суть ділеми. Проблема життя й смерті цікавила чоловіків і жінок ще від давніх часів.

Люди кам’яного віку, люди середньовіччя, люди нашого часу — всі вони намагалися і намагаються ще й сьогодні знайти відповідь на це одвічне питання. Чи повинен воїн брати з собою зброю у потойбічний світ? Чи потрібно вбивати дружину померлого, аби вона могла супроводжувати його в незнаній „країні тіней і духів“? Можливо, потрібно вбивати й рабів померлого, щоб вони могли виконати на тому світі будь-яку його примху?

Якщо ми згадаємо Валгала північних племен, Єлисейські поля у грецькій міфології, ретельне дотримання ритуалів поховання, технологію бальзамування та збереження мумій у єгиптян, то виявиться, що й за стародавніх часів люди вірили у якесь потойбічне життя. Але ще неможливо було назвати цей світогляд стародавніх вірою у загробне життя. Це був лише якийсь епізод з їхнього життя. За суттю він являв собою чорно-білий негатив кольорової дійсності земного існування.

На час зародження християнства було багато великих мислителів у Греції, Римі та на Сході. Усіх їх цікавило питання: що знаходиться за межею земного життя? Край тіней, змальований Гомером? А можливо, існує нескінченний цикл життя і смерті. Чи є правильним вчення Піфагора про перевтілення душі? Ніхто нічого не знає про це! „Все це — не більш, як здогадки“, — сказав Ксенофан.

І раптом приходить звістка про воскресіння Ісуса Христа! Якби це була легенда про невідому людину з Палестини, вона стала б темою післяобідніх розмов... та й то лише на короткий час. Однак виявилося, що ця подія незвичайна, не схожа на жодну з легенд. Люди, що повірили у Спасителя, повністю змінюються. Особистість Христа — це яскрава зірочка їхньої віри. Вони готові померти за свої переконання, за благовіщення про спокутуючу жертву розіп’ятого Христа, а потім жити вічно.

„А людина помирає... і де вона?“ Наш Спаситель помер. Він помер перед очима всього народу в столиці Юдеї. Його розіп’яли як звичайного злочинця.

Перші християни обирали за краще смерть, аніж вклонятися старим поганським богам.

І були свідки Його страти. А на третій день Він ожив, воскрес із мертвих. Люди, що спостерігали за учнями Христа, раптом побачили на їхніх обличчях відблиск внутрішньої свободи та благочестя.

Відлуння цієї події чути й сьогодні.

ЩО ЗА ПОРОГОМ?..

Час від часу в пресі з’являються повідомлення такого змісту: хтось „помер“, а потім його знову повернули до життя. Така інформація викликає живий інтерес, але як довго вона буде хвилювати людей та бентежити їхній розум?

Кілька років тому сталося таке. Якась людина померла, а потім ожила. Про це коротко повідомили в одній з денних програм новин. Навіть газети не стали згадувати про це. Де це було? Як звали ту людину? Про повідомлення забули через п’ять хвилин.

У першому сторіччі після Різдва Христового не було ніяких засобів масової інформації. Не було телебачення, національних газет та радіостанцій. Для того, щоб люди дізналися про якусь подію і зацікавилися нею, вона повинна була облетіти всю землю. Якби Ісус Христос не воскрес і не встав із гроба і про це не стало б відомо повсюди, ми так ніколи й не довідалися б про Ісуса Христа. Коли вирок, винесений Ісусу, було виконано, усі Його послідовники і друзі розбіглися. Здавалося б, християнський рух повинен був задихнутися в своєму зародку.

Чому вийшло навпаки? Чим пояснити, що кожної неділі християни збираються разом не для того, аби оплакувати смерть Христа, а для того, щоб святкувати Його перемогу. Чи можемо ми пригадати випадок, коли товариші святкували смерть свого друга? Що ж сталося після смерті Ісуса Христа? Подальші події поставили Спасителя на перше місце в світовій історії. Саме народження Ісуса Христа розділяє дві епохи — до і після Різдва Христового.

За часів перших християн не було ніяких технічних засобів для передачі інформації, але Євангеліє швидко розповсюджувалося по всій планеті.

Чи є хоч крихта правди в цій історії?

Чак Колсон був співробітником Річарда Ніксона, одного з президентів США. Він приймав участь у брудних махінаціях Ніксона, що увійшли до історії як „уотергейтська справа“. Колсона разом із співучасниками ув’язнили. Після звільнення він почав свідчити про Ісуса Христа так, як колись апостоли свідчили про воскресіння Ісуса.

Колсон під час слідства не мав сумнівів, що приховане з часом обов’язково стане очевидним. „Нас часто допитували, і вже через три тижні нам довелося визнати свою вину. Я входив до складу самих могутніх людей нашої планети, і навіть ми не змогли приховати правду“.

Отже, все, що пов’язане з воскресінням Спасителя, має велике значення. „Якби Христос не воскрес, — продовжує Колсон, — Його учні не увірували б у Нього. З часом обов’язково з’ясувалася б їхня нечесність!“

ДЕНЬ ЗАГАЛЬНОГО ЗБЕНТЕЖЕННЯ

Як ми повинні дякувати євангелістам, які залишили нам чотири богодухновенні книги. У всіх Євангеліях події, що сталися у перший день Пасхи, описуються по-різному.

Самий давній фрагмент Євангелія від Іоана, написаний грецькою і збережений до наших днів; дата його написання — близько 125 р. після Р.Х.

За два дні до неділі Ісус помер, розіп’ятий римлянами на хресті. Його зняли з хреста в день, який отримав назву Страсної п’ятниці. Для послідовників Ісуса це був найтрагічніший день в їхньому житті. Йосип з Аримафеї та таємний учень Ісуса, Никодим, узяли тіло Ісуса і загорнули Його в покривало з пахощами. Поряд з місцем страти „був сад, і в саду гроб новий, до якого ніхто ще не був покладений. Там поклали Ісуса заради п’ятниці юдейської, бо гроб був близько“.

У жінок був свій план. Рано вранці у неділю вони пішли в сад до гробу Ісуса Христа, щоб виконати поховальний обряд і цим самим виказати останню маленьку послугу своєму Другові.

Так, жінки, що увірували в Христа, мали намір після свята суботи здійснити поховальний обряд над тілом нашого Спасителя.

Все інше відбулося протягом кількох хвилин. їм довелося забути про приготовані пахощі, про поховальне покривало. Здавалось, що всі події, пов’язані з Христом, вже відбулися. Та з’ясувалося, що все тільки починається! Вони прийшли туди переможеними, а пішли звідти переможцями! Вони були першими благовісниками!

К. С. Льюіс назвав цей недільний ранок „новим розділом в історії всесвіту“.

ПАНІЧНИЙ СТРАХ

Цей день був днем повного руйнування надій Його учнів. Критики християнства стверджують, що Євангелія вигадані, і намагаються відшукати в них суперечності. Так вони стверджують, що різниця в описанні подій свідчить про містифікацію воскресіння. Але чого ж домагаються хулителі Христа? Можливо, їм хотілося б, аби всі чотири Євангелія співпадали слово в слово? Саме схожість усіх Євангелій можна було б оцінити як доказ їхньої неправдивості; це дало б привід стверджувати: вся історія з воскресінням вигадана людиною!

Однак наявність чотирьох Євангелій має багато переваг. Якщо ми уважно проаналізуємо їх, ми отримаємо картину загального збентеження та цілковитої розгубленості людей того дня.

Якщо ти, любий читачу, посидиш півгодини над Новим Заповітом і ще на півгодини станеш звичайним собі детективом, тобі пощастить знайти в усіх чотирьох Євангеліях багато спільного. І тоді ти переконаєшся, наскільки вони схожі. Один письменник заявив слідуюче: „Найдивовижніше в усіх блискучих історіях — це їхня простота“.

Євангелісти й не намагаються докладно описувати всі події. Ми, наприклад, ніде не можемо прочитати, як Понтій Пілат або єврейський першосвященик поставилися до того, що воскреслий Христос з’являвся тисячам людей. В цілому це перетворилося на дивовижну подію, що сповістила людям новий світ, який вже ніколи не буде таким, як раніше.

Воскресіння Ісуса Христа свідчить нам, що замість смерті ми можемо отримати нове життя; це життя — явище більш дивовижне, аніж квітка, що розквітла в пустелі.

„Коли минула субота, Марія Магдалина і Марія, мати Якова, і Саломія купили пахощів, щоб піти й намастити Його. І на світанку, дня першого в тижні, вони прийшли до гробу, коли сходило сонце, і говорили між собою: „Хто відвалить нам камінь від входу до гробу?“ І, глянувши, вони побачили, що камінь був відвалений: а він був дуже великий. Увійшовши до гробу, вони побачили юнака, що сидів праворуч, і був одягнений у білий одяг, і жахнулися. Він же сказав їм: „Не жахайтеся! Ви шукаєте розіп’ятого Ісуса Назарянина. Він воскрес; Його нема тут. Ось місце, де поклали Його. Але йдіть і скажіть учням Його і Петрові, що Він буде раніше за вас у Галілеї; там ви побачите Його, як Він сказав вам“. І, вийшовши, вони побігли від гробу, бо оволодів ними страх і тремтіння. І вони нічого нікому не сказали, бо боялись“.

Мк.16:1-8

Я ВІДМОВЛЯЮСЬ ВІДПОВІДАТИ НА ЦЕ ЗАПИТАННЯ

„Якщо б вам у цій студії показали кістки Ісуса Христа, який би вплив це мало на вашу віру в Нього?“

Це питання одного разу було висунуте в інтерв’ю архієпископу Майклу Ремсі. І він дав на нього гідну відповідь: „Ваша пропозиція абсолютно нереальна, і я не буду відповідати на ваше запитання“.

„Але ж я тільки уявив собі це... — не вгавав репортер. — Адже це не більш як звичайна гіпотеза. Припустімо все ж таки, що я зможу принести сюди кістки тіла Христа; яку дію це вчинить на вашу віру?“

Доктор Ремсі залишився незворушним: „Я відмовляюсь відповідати на це запитання“.

А тепер спробуємо розібрати питання про воскресіння Христа під іншим кутом. Припустімо, що до нас приходить агресивно настроєна людина, яка хоче спростувати християнство начебто в ім’я добра для людей. „Я намагаюсь поїхати у Палестину, щоб знайти там, якщо вдасться, кістки тіла Христа. Я хочу покласти край усій цій нісенітниці про воскресіння“.

Таке траплялося й раніше. Лео Уеллс вирішив довести всьому світові, що християнство — це не що інше, як міф. Тому він почав писати книгу, яка змогла б раз і назавжди довести: воскресіння Спасителя — вигадка й не більше. Однак у процесі роботи над книгою Уеллс раптом зрозумів, що стає віруючим. Він зізнався своїй дружині, що не зможе написати цю книгу. „Тоді напиши іншу“, — порадила вона йому.

Внаслідок цього було написано роман „Бен Гур“ — дивовижну історію про Ісуса Христа. Пізніше за книгою було знято фільм, який з захопленням був сприйнятий глядачами в усьому світі.

Подібне сталося і з письменником Френком Моррісоном. Його спроби написати книгу, в якій розкрилася б „справжня, неприкрашена“ історія Ісуса Христа, призвели його до написання „книги, яку він не збирався писати“. Так з’явився бестселер „Хто відвалив камінь?“ На кожній сторінці своєї книги Моррісон переконливо свідчить про воскресіння із мертвих Ісуса Христа.

Засади християнської віри можна піддавати найприскіпливішим дослідженням. Але чи зможемо ми насправді довести істинність свідоцтв? Чи після їх доказів у нас виникнуть нові перешкоди — психологічні та моральні?

У Євангеліях переконливо доведено, що Ісус Христос воскрес із мертвих.

СВІДЧЕННЯ ОЧЕВИДЦІВ

Звичайно, не можна довести воскресіння Спасителя, користуючись тільки математичними чи логічними методами. Згідно того, як доводиться будь-яка історична подія, ми можемо зібрати свідчення очевидців і зробити відповідний висновок.

Ми можемо прийняти як незаперечний факт: першими на Еверест зійшли Тенсінг і Хілларі. Усі люди в світі повірили їхнім ствердженням і фотокарткам, адже вони — справжні.

Які ж докази на користь істинності воскресіння Ісуса Христа?

Пустий гроб. Усі свідки одностайні у твердженні, що гроб був пустий. Вчені пропонують такі пояснення:

• Тіло Ісуса викрали Його учні. Свідки стверджують, що події Страсної п’ятниці призвели учнів до стану повної прострації. Ідея тілесного воскресіння, вигадана чи реальна, їх не займала, вони глибоко тужили за Ісусом. Крім того, біля гробу була поставлена варта.

• Тіло Ісуса викрали Його вороги. Але навіщо їм було це робити? Адже це підтвердило б чутки про те, що Ісус Христос воскрес, а саме цього вони якраз і боялися.

• Ісус Христос воскрес із мертвих. Ця думка повністю співпадає з розповідями очевидців — Ісус Христос воскрес із мертвих на третій день.

Поява воскреслого Христа. Після воскресіння Христос з’являвся Своїм учням. До нас дійшли описання більше десяти таких випадків. Він з’являвся одній людині, кільком людям або юрмі народу. Одного разу Його бачили одинадцять апостолів і ще п’ятсот чоловік.

Появи Спасителя не були галюцинаціями. Його бачили в різний час дня на вулиці, в кімнаті, на березі озера. Він не з’являвся якимсь конкретним особам з яскраво вираженим порушенням психіки.

І раптом появи Христа припинилися. Якщо у людей бувають галюцинації чи видіння, то вони страждають на це все своє життя.

Зміна в учнях. У світі нічого б не змінилося, якби не змінилися учні Ісуса Христа. Вони стали зовсім іншими людьми. Від них ішла впевненість, вони світилися радістю, що були свідками таких подій.

Ні юдейський світ, ні цивілізована Греція, ні Римська імперія так нічого й не дізналися б про Ісуса Христа, якби не духовно відроджені учні. Це були ті ж самі послідовники Ісуса, які тепер благовістували світові; а зовсім недавно саме вони панічно розбіглися, коли Юда з загоном воїнів прийшов схопити їхнього Вчителя. Незабаром деяким із них судилося зустрітися з левами на аренах...

Християнству судилося перерости як юдаїзм, так і культуру стародавньої Греції. І настав день, коли на могилі римських цезарів виросла церква. Ця церква допомогла духовному становленню майбутніх цивілізацій. І замість традиційної єврейської суботи люди почали святкувати інший день, день, пов’язаний з воскресінням Спасителя. Лише люди, глибоко переконані в епохальності цієї події, змогли протистояти традиції, якої дотримувалися багато сторічь.

Після воскресіння Ісус Христос з’являвся Своїм учням біля Галілейського моря.

Чи є розбіжності між пророкуванням Ісуса про Своє воскресіння через три дні і три ночі та дійсними подіями. Якщо Спасителя розіп’яли у п’ятницю, а Він воскрес у неділю вранці, то тіло Ісуса знаходилося в гробниці тільки дві ночі.

Багато критиків християнства вказують на цю розбіжність і намагаються використати її у своїх цілях. Давайте розглянемо це питання уважніше. Скоріше за все, такі люди не знайомі з принципами обчислення часу стародавніми євреями. За тих далеких часів будь-який відрізок часу, що обіймає собою ніч і день, вважався рівнозначним цілому дню. Євреї вважали, що дві доби та кілька годин від попереднього та наступного днів дорівнюють трьом дням і трьом ночам.

Наведемо приклад такого підрахунку часу. З книги Есфір у Старому Заповіті ми знаємо, що молода цариця Есфір оголосила від свого імені піст, під час якого ніхто з євреїв не мав права їсти три дні і три ночі. Далі ми читаємо: „І постіться заради мене, і не їжте, і не пийте три дні, ні вдень, ні вночі...“ На третій день Есфір вдяглася по-царському і вийшла у внутрішній двір царського палацу. Насправді пройшло лише дві ночі. Однак євреї вважали, що за їхнім обчисленням часу пройшло три дні і три ночі.

Дні було підраховано цілком вірно, і збулися слова Христа: „Як Йона був у череві кита три дні і три ночі, так і Син Людський буде в серці землі три дні і три ночі“.

ПСИХОЛОГІЧНИЙ БАР’ЄР

Є люди, які стверджують, що Ісус Христос ніколи не воскресав із мертвих і що християнство існує лише завдяки якійсь „духовній силі“ Христа. Навіть перші християнські проповідники особливо підкреслювали збережену „духовну силу“ Спасителя, коли говорили про Його воскресіння.

Але такі висновки суперечать усім існуючим фактам.

Деякі автори вважають, що вчення про тілесне воскресіння — міф. Але чи згодні ці люди заперечувати й смерть Ісуса Христа? Або Його погребіння? У Біблії говориться про воскресіння Христа як про факт, що відбувся, рівно як і про Його смерть. Один з Його послідовників, відомий нам нині як апостол Павло, писав церкві у Коринфі: „Бо я спочатку виклав вам, що й сам прийняв, тобто, що Христос помер за гріхи наші, за Писанням, і що Його було поховано і що воскрес на третій день, за Писанням, і що з’явився Кифі, потім дванадцяти...“

Як обґрунтують свій висновок противники, якщо вони вважають дві перші події — смерть і погребіння — істинними, а дві останні — воскресіння та з’явлення учням — міфічними? На якій підставі ми маємо право так вільно поводитися з цими твердженнями? Апостол Павло згадує про воскресіння Ісуса на третій день. Він говорить про це як про незаперечний факт. Чому ми зараз повинні вважати інакше?

Інші критики християнства стверджують: для духовного зростання та формування характеру віруючого важлива лише концепція воскресіння. Для них не суттєво, де в даний момент знаходиться тіло Христа, тобто воно може ще й сьогодні лежати в домовині!

Один з авторів наполягає: „Якщо перші християни при благовісті розповідали про пустий гроб, де лежало тіло Ісуса, як про міф, то чому ж ми сьогодні віримо в ці казки?“

На таких засадах не можна побудувати ідеологію, за духом якої виховувалися б мученики та засновувалися б нові церкви.

Якщо в історії людства сталося істинне воскресіння, то відбулося воно саме з Ісусом Христом. По суті наш Спаситель був найвидатнішою праведною людиною, яка будь-коли народжувалася серед людей. Якби нам стало відомо, що воскрес один з цезарів, чи Аристотель, або Олександр Македонський, ми б лише посміхнулися. А потім зайнялися б своїми повсякденними справами.

Але факт воскресіння Ісуса Христа, нашого Спасителя, примушує мільйони людей замислитися й усвідомити своє життя. Чи знайдемо ми в історії людства хоча б одну особистість, яка змогла б зрівнятися з Ним у силі духу та моральній цілісності? Єврейський історик Йосип Флавій, який був ворогом християн, писав: „І за тих часів був Ісус, розумна людина, якщо ми маємо право називати Його людиною.

Перехід від смерті до життя подібний до переходу через міст, який з’єднує старе життя і нове з Ісусом Христом.

Здавалося б, слова Христа про толерантність до вірувань інших, про прощення людських гріхів, про близькість Його до Бога заслужили лише зневагу з боку сучасників. Ісуса Христа могли б виголосити жалюгідним егоїстом та обманщиком. Але увесь цивілізований світ тих часів — віруючих і невіруючих, євреїв, мусульман та індуїстів — ніколи не виголошував нічого подібного. Адже факти свідчать зворотнє, а саме: кожна сторінка Євангелія свідчить про істинність, про доброту і співчуття Христа.

МОРАЛЬНИЙ БАР’ЄР

Одного разу я розмовляв зі студентом, який вважав себе атеїстом. Він вивчав теологію, і я запитав його, чому він, атеїст, обрав цей факультет.

„Це розважає мене,“ — відповів він.

Цікавість? Скука? Споконвічні духовні істини не можуть бути усвідомлені тими, хто ставиться до життя, як до „пісні веселої“.

Нам можуть бути відомі усі докази за і проти. Ми можемо навіть вважати, що твердження християн про воскресіння Христа — істинне й логічне. Ми можемо загравати з Богом і навіть слухати проповіді по радіо й телебаченню. Але все це тебе не врятує, якщо ти, любий читачу, не прийняв Господа усім серцем своїм і не усвідомив Його жертви.

Ставленець римлян, юдейський цар Агриппа, у 1 ст. після Р.Х. також хотів загравати з Богом. Він був зацікавлений проповідями апостола Павла і про всяк випадок засадив його до в’язниці. На суді апостол заявив: „Що ж? Невже ви вважаєте за неможливе, що Бог воскрешає мертвих?“

Агриппа вислухав докази Павла, але звів усю розмову до жарту: „... ти ніяк не переконуєш мене зробитися християнином“.

Усі царі Іроди походили один на одного, бо були нечестивими. Двоюрідний дядько Агриппи, Ірод Антиппа, сподівався повеселитися, коли намагався поговорити з Ісусом, але невдовзі це йому набридло, і він відіслав мовчазного Христа на суд до Понтія Пілата.

Лише коли ми повністю присвятимо себе Спасителю, ми зможемо пізнати життя, яке Він нам обіцяв.

На нашу думку, головною перешкодою до віри у воскреслого Ісуса Христа є небажання людини повністю прийняти Спасителя у своє серце.

Так, воскресіння Христа — дивовижне явище, це диво, яке лежить в основі християнського вчення. Але воно — надзвичайно невигідна істина для нас.

Ця подія перекреслює багато наших колишніх концепцій та переконань. Вона втручається в наші життєві плани. Вона примушує нас рахуватися з фактом — недалеко той день, коли нам доведеться зустрітися з головною історичною фігурою — з Христом. Воскресіння примушує нас переусвідомити свою життєву мету, свої критерії та позиції. Воно владно втручається в наше життя!

Коли вперше апостол Петро проповідував про воскресіння Христа, його слухачі були „вражені в серці своєму“. Адже для них це була погана звістка. Більшість з них були в Єрусалимі під час розп’яття Спасителя; одні — холоднокровно дивилися на страждання Христа, інші — приймали активну участь у страшних подіях, які закінчилися смертю так довго очікуваного Месії, обіцяного Спасителя Ізраїлю.

Народ був убитий горем. Воскресіння розіп’ятого Спасителя не було благою звісткою для тих, хто не хотів приймати Ісуса у своє серце. Адже наскільки зручніше сказати: „Я не вірю в це“, або „Цього ж не може бути, це неможливо“. Легше зайняти „позицію страуса“, який у хвилину небезпеки ховає свою голову в пісок. Так і ці люди: вони сподівалися, що незабаром все з’ясується і життя піде своєю чергою.

Зараз у кожного з нас є альтернатива, як колись у перших слухачів апостола Петра в Єрусалимі. Так, вони були „вражені в серці своєму“, і минуло багато віків з того пам’ятного дня. А той день — день, коли проповідував апостол, закінчився тим, що число християн збільшилося на 2000%.

ЗАВЖДИ НЕВПЕВНЕНИЙ

„Того першого дня тижня, увечері, коли двері

будинку, де збирались учні Його, були замкнені

з остраху перед юдеями, прийшов Ісус, і став

посередині, і говорить їм: „Мир вам!“ І, сказавши

це, показав їм руки Свої, і ребра Свої. Учні

зраділи, побачивши Господа“.

Ін. 20:19-20

Євангелісти пишуть, що після воскресіння Христа, Його учнів переповнювало почуття радості, зовсім відмінне від розгубленості, що охопила їх у момент смерті Спасителя. І от Вчитель знову разом з ними — Він переміг смерть, Він розмовляє з ними! Це було так дивовижно, і учні Його були невимовно раді.

Але де ж був Хома?

Ми знаємо, що учень на ім’я Хома сумнівався, не вірив іншим учням Христа. Саме він став узагальненим ім’ям для тих, хто завжди невпевнений, хто нікому і ні в що не вірить. Хома завжди намагався залишити вороже настроєний світ, відокремитися і піддавав все і всіх нескінченним сумнівам.

Коли інші учні передали Хомі благу звістку про з’явлення Ісуса Христа і про бесіду з Ним, Хома відповів: „Якщо не побачу на руках Його ран від цвяхів, і не покладу пальця мого в рани від цвяхів, і не покладу руку свою в ребра Його, не повірю“.

Ось чому ми називаємо цього учня „невпевненим“ або „невірним“. Виявилося, що Хома надто покладався на себе і на свої почуття. Чому ж йому не повірити словам тих, з ким він служив Ісусу близько трьох років? Але Хоми не було того вечора, він поклався лише на свої почуття та висновки, як це робить сучасна людина: „Але я не можу повірити в це!“ Погляди на життя такої людини переважно визначаються тією позицією, яка править у суспільстві в даний момент часу. Можна сказати, що його сумніви носять догматичний і безкомпромісний характер: „Я не хочу в це повірити!“

Нам не слід докоряти Хомі за досить похмурий і непривітний характер, так само, як не слід хвалити іншу людину за те, що у неї завжди „усмішка до вух“. Ні, не слід звинувачувати Хому за те, що він такий. Єдине, що ми, однак, повинні поставити Хомі на догану, — він не хотів знати слабкі сторони свого характеру.

„Чи знаєш ти себе?“ — ось слушне запитання до невпевненої людини. Наскільки добре ти знаєш свій характер, усі свої недоліки, в якій формі ти висловлюєшся про щось?

У момент небезпеки Хома здебільшого керувався своїми почуттями, емоціями, а не розумом. Однак Хома повинен був мати здатність думати. Він повинен був пам’ятати все, чого вчив їх Христос. Він потребував духовної допомоги інших учнів.

„Після восьми днів знову учні Його були вдома,

і Хома з ними. Ісус прийшов, коли двері були

замкнені, і став посеред них і сказав: „Мир вам!“

Потім говорить Хомі: „Дай палець твій сюди і

подивись на руки Мої; простягни руку твою і вклади

в ребра Мої. І не будь невіруючим, але віруючим“.

Хома сказав у відповідь: „Господь мій і Бог мій!“

Ін. 20:26-28

Зрозуміло, ми раді, що Хома повірив у Господа. Наш Спаситель сказав потрібні Хомі слова; ці слова наповнили серце Хоми почуттям глибокого благоговіння, і він смиренно уклонився Ісусові, сказавши: „Господь мій і Бог мій!“

Благовісники приводять до Христа багатьох невпевнених, схожих з Хомою. Ці люди звичайно говорять так: „Якби я міг побачити це, відчути, доторкнутися чи зустріти Ісуса, тоді б я повірив“. Але для віри досить і свідчень очевидців. Ісус Христос сказав: „Блаженні, хто не бачив, але повірив“.

Чи певні твердження, що в історії людства і раніше траплялися випадки воскресіння? Як же тут не згадати воскресіння із мертвих єдиного сина вдови з міста Наїн, або дочки начальника Яїра, чи Лазаря, який чотири дні знаходився у гробі? Усі ці дива зробив наш Спаситель. (В останньому розділі наведені глави з Біблії, на які посилається автор.)

Ці події неможливо назвати „воскресінням із мертвих“ у тому розумінні, в якому ми сприймаємо воскресіння Христа. Розглянемо випадок з Лазарем. Тут розкривається один із знаменніших проявів божественної природи Христа. Уявімо собі, як Він демонструє присутнім Свою владу над смертю.

Кожна людина повинна сама для себе вирішити — вірить вона у воскресіння Христа чи ні.

„Ісус каже: „Відкиньте камінь“... Сказавши це, Він вимовив голосно: „Лазарю! Виходь... Розв’яжіть його і відпустіть його“.

Відпустити його? Але куди він піде? Звичайно, у свій дім у Віфанії, де жив до цього разом із своїми сестрами Марфою та Марією. Цілком можливо, що на честь цієї події відбудеться святковий обід. Припустима річ, що сьогодні його черга мити посуд. Та й податки треба сплатити за весь цей час, що він лежав у труні, як я забув про це?

Ось у цьому якраз і полягає різниця! Воскресіння Лазаря із мертвих було дивом, але він повернувся назад до мирського життя — у гинучий світ, разом з усіма страхами та жахами, головними болями та серцевими приступами. І одного разу настав день, коли Лазар повинен був померти.

Тому випадок із Лазарем неможливо визначити як „воскресіння із мертвих“. Його повернення до життя можна порівняти з повторним показом фільму в кінотеатрі. А воскресіння Ісуса Христа відбувалося інакше — Він вже ніколи більше не помре! Повернення Лазаря до життя схоже на повторення того самого життя, адже він знову повернувся до нього.

ВОСКРЕСЛЕ ДО ЖИТТЯ ТІЛО

„Але дехто скаже: „Як мертві воскреснуть?

І в якому тілі вони прийдуть?“

1 Кор. 25:35

Такі питання, звичайно, виникають перед усіма послідовниками Ісуса Христа. Спасителя ми можемо назвати першопроходцем, який проклав шлях до вічного життя для всіх нас, Його обранців. Він воскрес, і обов’язково прийде той день, коли воскреснемо й ми, з тілом, подібним до Його тіла. Для нас це майже нереальна подія! Давайте трохи поміркуємо про з’явлення Христа народу, Своїм учням. Адже наш Спаситель не був духом — духи не можуть їсти смажену рибу та сотовий мед...

„Подивіться на руки Мої і на ноги Мої, це ж Я Сам; доторкніться до Мене і подивіться: дух не має тіла і кісток, які ви бачите у Мене“. Більше того, Ісус зміг увійти до кімнати через зачинені двері. Всі ці події дають нам можливість дізнатися про існування зовсім інших світів, які одного чудового дня будуть нашими.

• Наскільки ми впевнені в істинності тілесного воскресіння? Адже наш Спаситель воскрес тілесно. „Я є воскресіння і життя, — сказав Він Марфі, — віруючий в Мене, якщо й помре, оживе. І кожний, хто живе й вірить в Мене, не помре ніколи“. Це — чудове обітовання, воно повторюється в Біблії чотири рази; нам обіцяно також, що буде друге пришестя Христа, під час якого Він візьме з Собою в Царство Небесне всіх Своїх.

Можливо це обіцяння менш реальне і більш незрозуміле в порівнянні з тими, які виконуються сьогодні? Але це — обітовання нового життя, яке ми не в змозі зараз описати. Адже найкраще, найпрекрасніше майбутнє має наступити!

• Чи буде існувати зв’язок між нашим земним тілом і воскреслим? Так, зв’язок між земним і воскреслим тілом буде існувати, але це буде єдине, досконале й чудове тіло, схоже з тілом Ісуса. Воно не буде страждати від хвороб, не буде старіти.

Апостол Павло називає цей стан „духовним ті- лом“. Коли почнеться нове життя, християнам будуть дані нові тіла, які так само придатні для існування за нових умов як легкий одяг для життя в тропіках.

• Який вигляд буде мати воскресле до життя тіло? Таке тіло буде подібне до тіла Христа, Який переміг смерть. Якщо це так, тоді ми, походячи на нашого Спасителя, будемо володіти й чудовими здібностями.

Відзначимо, що тіло Ісуса було одночасно і „духовним“, і „тілесним“. Не виключено, що існує різниця між тілом Христа, яке бачили учні після воскресіння, і тілом Христа у славі на небесах. Але ніде в Біблії про це не сказано.

У природі воскресіння життя — новий різновид існування. Життя метелика відрізняється від його попереднього життя в лялечці.

Коли ми отримаємо воскресле для життя тіло? У Біблії сказано, що це відбудеться у той момент, „коли засурмить остання труба“ і „ми всі змінимося“. До цього часу всі померлі християни вважаються „сплячими“, тобто вони просто сплять з точки зору тих, хто ще живий. Далі, померлі вважаються такими, що „покинули тіло своє і пішли до обітелі Господа“; там вони будуть чекати другого пришестя Христа, після чого воскреснуть і отримають нові тіла.

• Чому в Біблії так мало говориться про це? У Біблії приділяється більше уваги іншим, більш важливим питанням про майбутнє людства. Ісус Христос сказав: „Де Я, там і ви будете“. Отже, ми будемо з Господом завжди і в усьому.

Наше майбутнє життя буде освячене чудовим і дбайливим керуванням Христа. Так, воно буде прекрасне, бо з нами буде Спаситель. У Біблії не змальовуються другорядні моменти цього життя. Дуже важливо запам’ятати, читачу, прекрасні рядки з Послання апостола Павла до Коринфян:

„Не бачило того око, не чуло вухо, і не спадало

те на серце людині, що приготував Бог

люблячим Його“.

ШЛЯХ СПАСІННЯ

Ти повинен змінитися зараз, щоб воскреснути потім. Людина духовно відроджується лише тоді, коли приймає Христа як свого Господа і Спасителя. Християни вже вознесені разом із Христом, вони вже врятовані. Нове, духовно відроджене життя людини — це реальність.

• Християни — вище за мирську суєтність. Ми, християни, повинні бути вище світу цього. Наприклад, живе сім’я християн в маленькій квартирі, оточена з усіх боків залізобетонними стінами і недружелюбними сусідами. Однак їхнє життя — це життя з Ісусом Христом; зв’язок їхній зі Спасителем міцніє завдяки щоденній благодарчій молитві, зверненій до Нього. Це дозволяє християнам жити з Христом у серці і протистояти впливові усього світу.

• Християни дивляться на світ іншими очима. Апостол Павло пише до Колосян: „Про горішнє думайте, а не про земне“. Схожі думки висловив і К. С. Льюіс: „Думайте про те, як досягти високих цілей, і тоді все земне буде ваше; якщо ж ви думаєте лише про земне, то ви нічого не досягнете. Тільки духовно відроджена людина цілком розуміє призначення свого життя на землі.“

• Духовний зріст християнина. Наведемо тут такі слова апостола Павла: „Бо ви померли, і життя ваше приховане з Христом у Бозі“. Одна частина життя християнина — це „закрита книга“. Християнин помер для колишнього життя.

Воскресіння Ісуса Христа дає нам надію, бо воно — історичний акт. Ми також відродимося до нового життя, якщо повіримо в Нього.

Друга частина життя християнина починається після прийняття Ісуса Христа у своє серце. Він був мертвий, і ми померли разом з Ним, Йому присвячені всі наші думки та прагнення, бо ми тепер знаходимося на шляху у Царство Небесне.

Перед християнами відкриваються зовсім інші обрії. Апостол Павло писав: „Потім ми, що залишились живими, разом з ними будемо піднесені на хмарах... і так завжди з Господом будемо“. Християнин — це дитя вічності, громадянин Царства Небесного.

Оскільки ми, християни, діти воскреслого Христа, нам не загрожує виродження. Нас не лякає ніч, яка наближається. У книзі „Притчі Соломонові“ гарно сказано про настання світанку:

„Стежка праведних — як світило променисте,

що все більше й більше світлішає,

аж поки не настане день“.

Був чудовий пасхальний ранок. Угандійський пастор Кефа Семпаньї повертався додому після ранкового служіння і потрапив у засідку, влаштовану п’ятьма бандитами.

„Ми збираємося вбити тебе, — сказав ватажок. — Якщо хочеш ще щось сказати, то говори, тільки скоріше, у нас обмаль часу“.

„Навіщо їм вбивати мене?“ — подумав пастор. Через роки він згадував: “Десь здалеку я почув голос. Із здивуванням я зрозумів, що це мій власний. „Мені не потрібно нічого вимолювати у вас, — сказав хтось моїм голосом. — Я вже мертвий. Я мертвий для гріха і живий для Ісуса Христа. А от ваше життя — в небезпеці, бо ви — мертві через свої гріхи. Я буду молити Бога, щоб після того, як ви мене вб’єте, Він врятував вас від вічної загибелі“.

Ватажок зробив крок вперед; обличчя його змінилося. „Ти будеш молитися за нас?“ — спитав він. Цю зустріч вони запам’ятали назавжди. Усі п’ятеро бандитів стали членами церкви Кефи.

ПЕРЕВІРИМО ФАКТИ

Якщо ти, читачу, хочеш перевірити написане, прочитай деякі вірші з Біблії. Нижче ми наводимо ці місця — спочатку вказується книга Біблії, потім номер розділу та номер віршу.

Стор.16 Матвія 28:1-10; 16-20; Марка 16

Стор.26 Матвія 12:40

Стор.27 1 Коринфянам 15:4

Стор.33 Дії Апостолів 26

Стор.34-36 Іоана 20-21

Стор.38 Луки 7:11-17

Матвія 9:18-26

Марка 5:21-43; Луки 8:40-56

Іоана 11:1-44

Стор.39 Луки 24; Іоана 6:39; 11:25-26

Стор.39 1 Коринфянам 15:35

Стор.40 Филип’янам 3:21

Стор.42 2 Коринфянам 5:8

1 Коринфянам 2:9

Стор.43 Колосянам 3:1-3

Стор.46 1 Фесалоникийцям 4:16-17

Колосянам 3:4

Притчі 4:18