Вступ

В одному великому місті є прекрасна християнська церква, куди ходять Вадик, його тато й матуся. Ненька часто читає на богослужіннях вірші, батько проповідує, а Вадик навчається в недільній школі. Загалом, це дружна християнська сім’я. Незабаром хлопчику виповниться сім років, тож він почувається майже дорослим і самостійним. Він уміє добре читати й навіть писати, щоправда, іноді плутає букви, але це з кожним дошкільням може трапитися, еге ж? Про школу Вадик намагається не думати, бо трохи побоюється туди йти. Йому здається, що весь день бути далеко від своєї дружної родини в оточенні незнайомих хлопчиків і дівчаток ой як непросто. Але попереду ще ціле літо, а за цей час Вадик трішки підросте й, напевно, стане хоробрішим. Хлопчик має багато друзів у церкві, на подвір’ї та просто в місті. А коли друзі збираються разом, із ними трапляються різні цікаві історії, справжні пригоди. Ось про це й розповість наша нова книжка.

ПОДАРУНКИ ДЛЯ СИРiТ

Якось у недільній школі на уроці вчителька Надія Сергіївна повідомила:

– Діти, вже от-от настане літо. І молодь нашої церкви вирішила на лісовій галявині організувати дитячий християнський табір. Минулого року дехто з вас уже побував у такому таборі, еге ж? Але цього разу все буде трохи інакше. Разом із вами на лісовій галявині відпочиватимуть діти із сиротинця, ваші ровесники. Сподіваюся, ви знаєте, що таке сиротинець?

– Знаємо, знаємо, – закивав кучерявою голівкою Славко. – Це будинок, де живуть лише діти, без батьків.

– А де ж їхні батьки? – схвильовано запитала Світланка. – Вони вирушили у відрядження?

– Та ні, – заперечив Славко, й удавши, ніби він знавець цієї теми, продовжив: – Просто ті батьки назавжди покинули своїх дітей або ж узагалі померли. Принаймні так мені розповідала мама.

– Як покинули? Навіщо? – розчулившись, Світланка ледве стримувала сльози. – Як це померли?

Інші учні у класі також захвилювалися.

– Діточки, на жаль, у житті й таке трапляється. Коли дорослі не знають Бога, то іноді здатні покинути навіть власних дітей. Це сумна правда, – пояснила Надія Сергіївна. – Ось тому завжди дякуйте Богу за своїх чудових батьків, моліться за них, це дуже важливо. І за дітей із сиротинця теж не забувайте молитися.

– Бідолашні, мені їх так шкода, – сказала Галинка. – От я не змогла б жити без тата й мами. Я б дуже за ними сумувала і плакала.

– Я теж, – зізнався Петрик. – Надіє Сергіївно, а хто для цих дітей готує, пере їхній одяг, хто їх купає?

– А чи мають вони іграшки? – запитала Ніночка.

– Знаєте, діточки, я саме хотіла запропонувати з’їздити до тих сиріток у гості, щоб ви могли більше про них дізнатися, ближче познайомитися. І тоді в таборі ви запросто з ними потоваришуєте. То як, згодні?

– Згодні! – хором відповіли учні недільної школи.

– От і чудово! Тоді замість наступного уроку в недільній школі ми на церковному автобусі вирушимо до сиротинця. А поки хочу нагадати, що й там, і в таборі ви не забувайте поводитися як справжні місіонери, щоб ті діти й самі захотіли стати християнами. Гаразд?

– Гаразд! – одноголосно повторили діти, які вже уявили себе в гостях.

– Дуже добре! – зраділа вчителька. – А ще ви для своїх нових друзів можете приготувати по невеличкому подарунку. Припускаю, кожен із вас знайде вдома іграшку, яку зміг би подарувати комусь із сиріт під час нашого візиту. Діти цьому неабияк зрадіють, – наостанок порадила Надія Сергіївна.

А потім маленькі християни дружно молилися і за своїх батьків, і за сиріт із дитячих будинків.

Вадик пригадував усі випадки зі свого короткого життя, коли своїм непослухом засмучував тата й маму. Хлопчик щиро попросив у Бога прощення за свою неслухняність, а потім вирішив неодмінно поговорити про це з батьками. Лише від однієї думки, що батьки раптом можуть його розлюбити або ж через його непослух захворіти, Вадику робилося моторошно.

– Я маю найкращих маму й тата на світі, – пробурмотів собі під носа хлопчик, виходячи з класу недільної школи.

Увесь залишок дня Вадик був незвично задумливим.

– Що трапилося, синку? – занепокоїлася матуся, прикладаючи долоню до його чола. – Чи не захворів?

– Може, тебе хто образив? – запитав тато.

– Ні, що ви, не хвилюйтеся, – поспішив заспокоїти батьків Вадик. – Просто я хочу за все-все перепросити і сказати, що я вас дуже люблю, понад усе на світі.

– Ми також тебе любимо, – усміхнулася мама.

– Дуже сильно, – підтвердив тато.

Потім Вадик розповів батькам, що в недільній школі говорили про дітей із сиротинця, про майбутню поїздку до дитячого будинку, а ще про літній табір на лісовій галявині.

– Що ж, синку, сподіваюся, що ви, юні християни, обов’язково потоваришуєте із сиротами. Це було б дуже непогано. А поки скажи, чи вже вирішив, яку іграшку повезеш до сиротинця?

Вадик разом із батьками вирушив до своєї кімнати. Іграшок хлопчик мав чимало. Одні лежали у великій картонній коробці, а інші, найулюбленіші, він старанно виклав на поличках дерев’яної шафи біля вікна.

– Вадику, з подарунком розбирайся сам, адже всі іграшки твої. А я просто хочу нагадати тобі одне місце з Біблії, – промовив тато, розгорнувши Біблію, яку заздалегідь прихопив зі своєї кімнати. – Ці слова записано в Посланні до колосян, у третьому розділі. Ось слухай: «І все, що тільки чините, робіть від душі, немов Господеві, а не людям!» Синку, чи зрозумів, про що тут ідеться?

Вадик трішечки подумав, а потім упевнено промовив:

– Я повинен обрати незнайомій дитині такий подарунок, який обрав би для Господа.

– Правильно, синку. Переконаний, ти пречудово з цим упораєшся, адже дуже добре зрозумів слова з Біблії. І пам’ятай, Господу особливо приємно, коли ми дбаємо про сиріт, адже вони найнещасніші діти на землі.

Батьки пішли, а Вадик узявся перебирати свої іграшки, щоб підготувати подарунок хлопчикові із сиротинця. Іграшок для дівчаток він не мав, тому даруватиме неодмінно хлопчикові. Ось тільки що? Спочатку Вадик підійшов до картонної коробки.

– Може, повезти в сиротинець старого плюшевого ведмедика? Він хоч і дещо пошарпаний на вигляд, але все одно ще досить симпатичний.

Хлопчик уважно придивився до ведмедика. Колись Вадик дуже полюбляв із ним спати.

– Ні, не підійде, – зітхнув хлопчик, згадавши вірш, який щойно прочитав йому тато.

– Тоді, може, подарувати цей літачок? Він майже новенький, ось тільки поганенько літає, бо крило злегка погнуте. Зате в малесенькій кабіні з пластмасовим склом сидить такий крутий пілот! Він зовсім як справжній, у шкіряному шоломі та великих окулярах. А ще літачок може швидко котитися на маленьких гумових коліщатках, – міркував Вадик, милуючись іграшкою.

Хлопчики часто граються літачками, тож, певно, ця іграшка цілком підійде для подарунка. Вадик уже вирішив обрати літачок, як раптом знову прискіпливо поглянув на зігнуте крило та пригадав вірш із Біблії…

– Ні, цей теж не підійде, – зітхнув він, повертаючи літачок на місце.

Вадик ретельно перебрав у коробці всі іграшки та зрозумів, що там подарунок для сироти годі й шукати. Кожна іграшка мала якийсь недолік: кумедний клоун у квітчастому костюмі загубив черевички, в заводній синій машинці поламане коліщатко, зелений крокодил утратив кілька зубів, а на дерев’яних кубиках майже зовсім стерлися малюнки. Ні, такі іграшки нікому не варто дарувати, особливо сироті.

Вадик рішуче підійшов до шафи з улюбленими іграшками. Тут будь-яку можна подарувати, бо всі іграшки на полиці нові та гарні, жодна не зламана. Головне, правильно обрати.

– Що як відвезти до дитячого будинку ось цей кораблик із білими вітрилами? Його можна запускати у справжнє плавання по струмку або навіть по річці. Але в сиротинці він може не знадобитися. До того ж тато купив кораблик зовсім недавно, я ще не награвся. Краще віддам цього симпатичного жирафа, якого придбала мама. В нього такі гарні, добрі очі з великими
віями. А що? Хороший подарунок, тільки... Тільки я ним теж майже не грав. Цей бінокль у сиротинці навряд чи знадобиться, краще візьму його із собою в табір. Там, у лісі, з ним буде навіть дуже цікаво! Зможемо пограти в розвідників... А цей паровоз зі складаними рейками теж не для дитячого будинку: рейки надто легко губляться, а без них паровоз не зможе їхати. Гоночне авто мені бабуся минулого тижня купила, нехай поки тут побуде. Його якось іншим разом подарую.

Вадик розглядав одну іграшку за іншою, аж раптом засмучено зітхнув:

– Іграшок маю багато, а дарувати нічого!

Та й біблійний вірш, який прочитав батько, знову не давав спокою. До того ж хлопчик згадав усе, що про дітей із сиротинця розповідала Надія Сергіївна. Раптом Вадику стало дуже соромно.

– Який же я християнин? Я ж просто скнара! – голосно промовив хлопчик і знову повернувся до своєї шафи з іграшками. – Зараз я інакше обиратиму. Саме так, як про це говорить Біблія.

Батьки пили на кухні чай, коли до них несподівано підійшов Вадик із цілим оберемком своїх нових улюблених іграшок.

– Ти що, все це для сиротинця зібрав? – здивовано запитала мама.

– Авжеж, а то для чого ж? Я подумав, а раптом там дітей багато, а нас, їхніх гостей, буде замало. Якщо кожен привезе тільки по одній іграшці, то всім може не вистачити.

– Молодець, Вадику, – похвалив сина батько. – Це ти мудро вирішив! Бачу, хоч ти й довго обирав, зате правильно вирішив. Але ж тепер твоя шафа для іграшок майже порожня?

– Це нічого, я іграшки з коробки відремонтую, вони ще хороші, поки вистачить.

Вадик не помітив, як батьки, перезирнувшись, радісно усміхнулись, але все одно почувався щасливим.

Перед вечірньою сімейною молитвою тато прочитав із Біблії уривок про те, що краще віддавати, ніж щось брати... І Вадик, поглядаючи на відкладені для сиріт іграшки, переконався, що це так і є, що в Біблії про людське життя все дуже правильно написано.

У ДИТЯЧОМУ БУДИНКУ

У неділю Надія Сергіївна голосно розсміялася, побачивши в руках своїх учнів великі пакунки з іграшками.

– Ось, одразу видно, що мої юні християни добре засвоїли біблійні уроки в недільній школі. Ну що ж, помолімося та вирушаймо до сиротинця. З нами поїде ще кілька дорослих, вони вже чекають на нас у церковному автобусі.

Діти разом зі своєю вчителькою дружно помолилися за майбутню поїздку й поспішили в автобус. Вадик умостився біля Ніночки, в недільній школі вони також сидять поруч. Дорогою діти розговорилися.

– Ой, Вадику, які у твоїй торбині гарні іграшки! Невже тобі нітрохи не шкода їх віддавати?

– Уже ні. Просто мені дітей із сиротинця шкода, а ще тато вчора зі мною Біблію читав. А там, знаєш, скільки всього корисного написано.

– Еге ж. Мені вчора старша сестра також Біблію читала, дитячу, про Івана Хрестителя, який навчав ділитися своїм убранням із тими, хто не має. Мені ця історія дуже сподобалася. Потім ми із сестрою разом збирали іграшки для дівчаток із сиротинця. А іграшок маю так багато, майже як у крамниці, навіть не встигаю з усіма грати. Мені й наступного разу для подарунків вистачить. Лишень поглянь, що я підготувала!

І Ніночка почала показувати Вадику відкладені для сиріт іграшки.

– Ой, друзі, – раптом зойкнув Петрик, – трохи хвилююся! А ви?

– А чого ти хвилюєшся? – запитала Світланка.

– Боюся, не так щось зробити або сказати. Мама мені каже, що я дуже шкодливий, інколи, щось таке утну, а справжні християни повинні бути слухняними. Ось і Надія Сергіївна в недільній школі мені повсякчас зауваження робить. Ви вже за мною нагляньте. Якщо знову погано поводитимуся, то відразу кажіть, бо сам я можу забути, – зізнався Петрик.

– Добре, – з удаваною суворістю погодилася Світланка. – Я за тобою простежу. Я це вмію. Я хочу, коли виросту, теж учителькою бути, як наша Надія Сергіївна. Тож у мене вийде зауваження робити, не переймайся!

Петрик уважно подивився на дуже серйозну дівчинку Світланку й кивнув:

– Ага, в тебе вийде.

– Дружний у вас колектив, – зауважив водій Надії Сергіївні, киваючи на дітей.

– Це правда, – усміхнулася вчителька, а потім звернулася до учнів: – Дітки, часу для візиту маємо небагато. Спочатку ми познайомимося із сиротами, а потім заспіваємо їм пісеньку про Доброго Пастиря, яку нещодавно вивчили. Вадику й Галинко, ви розкажете віршики, що читали на позаминулому служінні в церкві, а вже наприкінці зустрічі подаруєте своїм новим друзям іграшки. Тільки будьте уважними, даруйте тим, хто ще нічого не має. Якщо ж виявляться зайві подарунки, залишимо їх у кімнаті для ігор, нехай у сиротинці всі разом ними грають. Усе зрозуміло?

Учні недільної школи дружно закивали.

Автобус зупинився біля великого цегляного будинку з дерев’яним ґанком.

– Це і є сиротинець, – повідомила Надія Сергіївна. – Ходімо! І не забудьте привітатися, адже справжні християни повинні бути ввічливими, еге ж?

У широкому коридорі дитячого будинку юрбилася дітвора. Хлопчики та дівчатка різного віку вже давно з нетерпінням чекали на гостей. Християни чемно привіталися з вихованцями та наставниками і пройшли до просторої актової зали, куди запросила директорка дитячого будинку. Перед високою сценою рівненькими рядками стояли стільці.

Діти посідали хто де, а Надія Сергіївна вийшла на сцену. Потім вона покликала до себе всіх учнів недільної школи. Юні християни по черзі назвали свої імена, а потім злагоджено заспівали пісеньку про Доброго Пастиря. Далі Галинка голосно розказала віршик про любов Ісуса. Дуже добре розказала. Настала черга Вадика розповідати вірш. Усього два тижні тому хлопчик декламував його на недільному служінні в церкві, й тоді ні разу не затнувся. Але зараз Вадик несподівано розхвилювався, що не міг згадати жодного слова. Нарешті, після невеликої паузи, Надія Сергіївна підказала перший рядок. Вадик несміливо повторив його, але потім знову замовк. Учителька тихесенько прошепотіла наступний рядок вірша, Вадик повторив і його, та знову замовк. Від хвилювання очі хлопчика наповнилися слізьми,
а в залі несподівано пролунав гучний сміх Петрика. І хоч як сувора Світланка намагалася зупинити хлопчика, та ніщо не допомогло. Незабаром усі діти в залі насміхалися зі схвильованого Вадика. А той крізь сльози дивився на переповнену залу, не знаючи, що робити далі. І раптом Вадик побачив худенького сіроокого хлопчика у квітчастій дитбудинківській сорочечці. Незнайомець так співчутливо дивився на нього, що, здавалося, ось-ось і сам розплачеться. Вадик, також не зводячи очей, навіть забув, що трапилося; він захотів якнайшвидше познайомитися із сірооким незнайомцем, який так щиро співчував.

Тим часом Надія Сергіївна промовила:

– Нічого, Вадику, від хвилювання різне трапляється. Розкажеш нам вірш у таборі, а поки пройди до зали.

Вадик кивнув, узяв свою торбину з подарунками, яку залишив біля стіни, але пішов не до друзів із недільної школи, а до худенького сіроокого хлопчика, якого помітив зі сцени.

Незнайомець надзвичайно зрадів Вадику, тому охоче посунувся, звільняючи гостю місце.

– Як тебе звати? – запитав Вадик хлопчика.

– Толик.

– А мене – Вадик. Товаришувати будемо? – І простягнув хлопчикові руку.

– Авжеж, – відповів Толик.

– Тобі скільки років? – так і сипав запитаннями Вадик.

– Шість, але незабаром виповниться сім.

– Мені також. Чи поїдеш до нашого табору?

– Не знаю, якщо Світлана Іванівна дозволить, то поїду. Якщо ти там будеш, тоді я дуже хочу поїхати.

– А хто така Світлана Іванівна? Чому вона може тобі не дозволити?

– Це наша медсестра. Я часто хворію, тому вона переймається, що в таборі через мене можуть виникнути проблеми.

– Дурниці, я за тебе молитимуся, і ти не захворієш! У нашому таборі також буде медсестра, та, що й минулого року. Вона надзвичайно хороша, й уколи вміє робити, й рани перев’язувати. А піґулок і всіляких примочок має цілу велику коробку, тож не переймайся!

– Усе це треба Світлані Іванівні сказати. Може, тоді вона дозволить мені поїхати, – пожвавішав Толик.

– Гаразд, веди мене до своєї медсестри просто зараз, – рішуче заявив Вадик. – Я їй сам усе детально розповім!

Толик узяв нового друга за руку та провів через усю актову залу туди, де сиділи дорослі. Хлопчики зупинилися перед веселою пухкенькою жіночкою.

– Це і є Світлана Іванівна, – прошепотів Толик.

– Ага, – кивнув Вадик, і впевнено звернувся до медсестри: – Світлано Іванівно, будь ласка, дозвольте Толику поїхати з нами до літнього табору! Я особисто про нього піклуватимуся та молитимуся. Він не захворіє, ось побачите! А ще в нашому таборі теж буде медсестра, і коли щось трапиться, то негайно допоможе. Вона в нас хороша, це кожен підтвердить. Я минулого року сильно-сильно коліно розбив, навіть кров текла, а вона рану так добре йодом замазала, що до кінця табору навіть шраму не лишилося. І про Толика, якщо треба, подбає.

Світлана Іванівна уважно подивилася на Вадика й усміхнулася:

– А ти, виявляється, зовсім не боягуз! Чого ж тоді на сцені так розгубився? Ну, нічого, з кожним трапляється, не переймайся! Про Толика за два тижні поговоримо, саме перед початком табору, а допоки я нічого не обіцятиму. А ти молися, може, це й справді допоможе твоєму новому другові, й він тоді не хворітиме так часто.

Хлопчики вдячно закивали медсестрі й повернулися на свої місця. А потім Надія Сергіївна дозволила своїм учням ближче познайомитися з вихованцями сиротинця та подарувати їм іграшки. Вадик показав свої іграшки Толику:

– Ось, вибирай!

Толик зніяковіло зазирнув у торбину й, нарешті, зважився взяти кораблик із білими вітрилами:

– Можна мені цю іграшку? Вона найбільше сподобалася. Я поставлю вітрильник на свою тумбочку та, дивлячись на нього, згадуватиму про тебе.

– Гаразд, бери, він твій. А коли поїдеш до табору, не забудь узяти кораблик із собою. Там є річка, тож перевіриш, як плаватиме.

Вадик побачив, як великі сірі очі хлопчика спалахнули радістю:

– Дякую, Вадику! Я візьму із собою кораблик, якщо... якщо тільки Світлана Іванівна дозволить поїхати.

Решту іграшок зі своєї торбини Вадик роздав іншим хлопчикам із дитбудинку. Всі вони надзвичайно тішилися, отримавши подарунки від своїх друзів-християн.

Заходячи в автобус, Вадик озирнувся. З вікна дитячого будинку на нього задумливо дивилися великі сірі очі Толика. Хлопчики помахали один одному, і Вадику раптом стало шкода залишати свого нового друга. Відтоді він вирішив багато-багато разів на день молитися за Толика, за їхню зустріч у християнському таборі.

ПОЇЗДКА ДО ТАБОРУ

Довго тягнулися два тижні до поїздки у християнський табір. І ось, нарешті, завтра вранці церковний автобус із дітьми вирушить на лісову галявину.

Увечері мама, допомагаючи синові складати у табір рюкзак, раз у раз дивувалася:

– Вадику, навіщо тобі молоток і цвяхи?!

– Матусечко, невже не бачиш? Це ж украй потрібні речі! Раптом ми з Толиком захочемо щось побудувати? На галявині стільки деревини, що цілий курінь змайструвати можна!

– Зрозуміло, – зітхнула матуся. – А мотузка навіщо?

– Також для куреня.

– А для чого тобі ця порожня коробка від цукерок?

– Я туди гарні камінчики складатиму. Потім тобі в подарунок привезу.

– А стара консервна бляшанка?

– Черв’яків для риболовлі класти. Там же річка поряд, рибу вудити можна.

– Як же ти без вудки рибу ловитимеш? – дивувалася жінка.

– Матусю, ти так кажеш, бо ще не бачила моїх рибальських гачків, поплавців і волосінь. Во-
ни вже на самому дні рюкзака. Вудки ми з Толиком миттю змайструємо, гілок у лісі вистачає, аби тільки риба була! – терпляче пояснював
Вадик.

Багато ще всіляких цікавих штучок знайшла мама у Вадиковому рюкзаку. Іноді від подиву вона тільки плечима знизувала. Зате тато розумів сина без слів:

– Молодець, Вадику, весь у мене, хазяйновитий! Мама в нас, як і всі жінки на світі, в чоловічих речах погано розбирається, тому вона так і дивується.

Нарешті всі речі зібрали. Тато й мама дали синові останні настанови, разом помолилися, почитали Біблію та розійшлися спати.

Вадик довго не міг заснути. Його дитячі мрії барвисто змальовували зустріч із Толиком, ігри на галявині, купання в річці та вечори біля вогнища. Іноді серце Вадика охоплювала тривога: що як Світлана Іванівна не відпустить Толю до табору? І як тоді? Нудно буде Вадику без нового друга. Хлопчик щодня молився за Толика, навіть тата з мамою попросив приєднатися. Цікаво, що ж тепер буде? Як Господь відповість на ці молитви?

Уранці, коли голосно задзвенів будильник, Вадик уже був одягнений.

– Ти молодчина, синку! – похвалив тато. – Якщо й до школи так прокидатимешся, то нам будильник ні до чого. Іди-но поснідай, а потім поїдемо до церкви. Звідти за дві години вирушить автобус із дітьми, так що, дивися, щоб він без тебе не поїхав...

Церковний автобус був ущент заповнений дітьми. Вадик сидів поруч із Петриком.

– Вадику, ти чого сьогодні такий замислений? Невже вірш повторюєш? Правильно. А то Надії Сергіївни з нами немає, підказувати нікому, – кепкував сусід.

– Воробйове, припини насміхатися! – зробила зауваження Світланка. – Скільки ж можна!

Хлопчик озирнувся на дівчинку, яка сиділа неподалік, і важко зітхнув:

– Бачиш, Вадику, як тепер мене Світланка виховує? Завжди намагаюся бути від неї якнайдалі, та нічого не виходить. Вона звідусіль мене бачить і чує, а командує й справді не гірше за будь-яку вчительку. Ох, що ж я в таборі робитиму? Вона мені так увесь відпочинок зіпсує, навіть не знаю, як і бути!

– А ти, друже, просто поводься добре, і тоді я не прискіпуватимуся, – знову суворо відказала Світланка.

– Бачиш, навіть шепіт чує, – зітхнув Петрик і замовк.

Вадик зовсім не засмутився, що Петрик більше з ним не розмовляв. Тепер ніхто не заважатиме йому думати про худорлявого сіроокого хлопчика з дитячого будинку. Буде Толик у таборі чи ні – ось що дійсно турбувало Вадика найбільше у світі.

Коли діти з церкви під’їхали до лісової галявини, автобус із сиротинця там уже був. Серце Вадика голосно затьохкало. Він просто вскочив в юрбу дітей, шукаючи свого нового друга.

Усі раділи зустрічі на галявині. Хтось знайомився заново, хтось уперше. Багато дітей із сиротинця приїхало до табору з іграшками, які нещодавно подарували друзі з недільної школи. То тут, то там Вадик бачив знайомі обличчя, але Толика серед них не було. Розчарований, він відійшов убік. Вадик ледве стримувався, здавалося, що от-от розплачеться.

– Я ж так молився! – чомусь уголос жалібно промовив він.

– І правильно робив! – Вадик несподівано почув над своєю головою знайомий дзвінкий голос Світлани Іванівни. – Толик приїде трохи пізніше. Усі наші діти не вмістилися в невеликий дитбудинківський автобус. Тож чекай на свого друга до вечора! А поки йди, займай для вас місця. Толик попросив переказати, що ці дні в таборі хоче мешкати з тобою в одному
наметі.

– Дякую, Світлано Іванівно! Я дуже радий, що Толик приїде, дуже!

Вадик помчав до свого наставника Дмитра, щоб запитати дозволу зайняти біля себе місце для худенького хлопчика із сиротинця. Бігаючи по лісовій галявині, Вадик голосно дякував:

– Господи, спасибі, що Ти почув мою молитву за Толика! Спасибі, Господи! Спасибі!

Коли ввечері з дитбудинківського автобуса виходили діти, Вадик був тут як тут. А вже за декілька хвилин він радісно обіймав кістляві плечі свого довгоочікуваного друга.

РОЗМОВА В НАМЕТI

У наметі, де жили Вадик і Толик, розмістилися ще четверо хлопців. Двоє з них теж були із сиротинця. Діти швидко потоваришували, тому їхній наставник Дмитро щиро радів цій дружбі. А пізно ввечері, після вечері, дорослі посеред галявини розклали велике багаття. Дітвора швидко зібралася навколо, й розпочалося цікаве спілкування. Спочатку під гітару співали християнських пісень, а потім наставники розповідали про всемогутнього Бога, як Він творив небо й землю, рослини й усе живе в цьому світі. Вони розповіли про прекрасний Едемський сад із забороненим плодом на дереві пізнання добра та зла, про підступного змія і про те, наскільки змінився світ, коли в нього ввійшов гріх. Діти із сиротинця чули це вперше. Біблійні історії їм надзвичайно сподобалися. Толик сидів поруч із Вадиком і захоплено шепотів другу:

– Як цікаво! Коли я навчуся читати, відразу прочитаю дитячу Біблію.

– Авжеж! Я тобі подарую, вдома маю дві такі книги, – пообіцяв Вадик.

Наприкінці служіння біля багаття всі помолилися та ще трохи поспівали. А потім розійшлися по своїх наметах.

На небі вже давно яскраво мерехтіли зірки, а в наметі наставника Дмитра ще не спали.

Хлопчики обговорювали різні серйозні речі. Вадик, повернувшись до свого друга, пошепки його запитав:

– А ти, Толику, давно живеш у дитбудинку?

– Дуже давно. Усе своє життя, – відповів хлопчик.

– А батьків своїх ти пам’ятаєш?

– Ні, я ж їх не мав.

– Так не буває. Усі діти мають тата й маму, – заперечив Вадик.

– От і буває. Я ж є, отже, буває, – наполягав на своєму Толик.

– А чи хотів би мати батьків? – не вгамовувався Вадик.

– Звичайно! Якось навіть думав, що Світлана Іванівна – моя мама, – зізнався хлопчик. – Одного разу, коли був маленьким, дуже захворів. Мене направили до неї в лазарет. Це така кімната, що схожа на лікарняну палату. Світлана Іванівна мене там лікувала, міряла температуру, гладила по голівці, а якось навіть поцілувала, коли думала, що я сплю. Мені тоді так хотілося її обійняти й назвати мамою, але посоромився. Тепер я виріс і розумію, що Світлана Іванівна зовсім мені не мама, просто вона дуже добра, от і все. Друже, а твоя мама тебе цілує?

Вадик задумався. Звичайно, мама його цілує, навіть дуже часто, й по голівці гладить, і різні ласкаві слова промовляє, та чомусь Вадик ніколи не думав, що це настільки добре. Адже саме це й означає, що його люблять. Вадик вирішив, що коли повернеться додому, обов’язково міцно-преміцно обійме своїх маму й тата і скаже, що любить їх понад усе на світі.

А Толик знову зашепотів:

– Ну, чого мовчиш, Вадику, ти так і не відповів мені, чи цілує тебе мама?

– Цілує, Толику, звичайно, цілує. Але ти не засмучуйся, можливо, одного разу знайдеться і твоя мама. Кажуть, таке трапляється.

У розмову приятелів утрутився інший хлопчик-сирота:

– Буває, що батьки знаходяться, тільки це частіше з дівчатками трапляється. А ми – хлопчики – рідко кому потрібні. Кажуть, із нами клопоту багато.

І хлопчики із сиротинця один за одним почали розповідати історії, коли в їхніх друзів то зникали, то з’являлися батьки.

Наставник Дмитро не переривав хлоп’ячу розмову. Йому й самому було цікаво послухати історії про непросте життя дітей-сиріт. Засинаючи, він також молився за своїх батьків, дякував Богу за їхнє терпіння й любов, і за всіх осиротілих дітей на землі, що живуть поруч, але про яких так мало знаємо.

РИБОЛОВЛЯ

Наступного дня одразу після сніданку наставники оголосили в таборі дві години вільного часу. Це означало, що діти могли присвятити себе улюбленим забавкам. Хлопчики відразу почали грати у футбол, дівчатка збирали квіти і ловили метеликів, деякі в супроводі дорослих вирушили на річку, хтось зайнявся малюванням, загалом, усім було дуже весело.

– А що ми будемо робити? – запитав Толика Вадик. – Хочеш, підемо на річку, подивимося, як плаває кораблик із білими вітрилами, який я тобі подарував. Ти не забув його привезти?

– Вадику, в мене немає твого кораблика, – винуватим голосом промовив Толик.

– Як немає? У дитбудинку залишив?

– Ні.

– Що, поламався?

– І не поламався. Просто кораблик у мене Сергійко Жуков відібрав. Він набагато старший за мене, з ним не посперечаєшся. Так, у дитбудинку таке інколи трапляється. Вибач, що не вберіг твій подарунок.

– Нічого, Толику, не переймайся, я подарую тобі новий, а поки риболовлею займемося. Ти рибалити любиш?

– Люблю, мабуть, – не дуже впевнено відповів хлопчик. – Точніше, навіть не знаю, адже я ніколи в житті не рибалив.

– Тоді це саме те, що треба! Ми з тобою такої рибки наловимо, що всі в таборі здивуються, от побачиш!

– А вудки маєш?

– Аякже, майже є! Точніше, маю волосінь, поплавки й гачки, а пруття в лісі знайдеш скільки захочеш. Ми з тобою такі вудки змайструємо, яких у жодному магазині не побачиш! Ходімо! Зараз я тобі все покажу!

Толик так і сяяв від щастя, коли вправний Вадик, нарешті, простягнув йому тонкий прутик із прив’язаною волосінню та рибальським гачком.

– Оце так добре! Ось тільки на голий гачок рибу не піймаєш, – сказав він, трохи подумавши. – Це навіть я знаю.

– Точно, – погодився Вадик. – Запам’ятай: рибу добре ловити на черв’яків, особливо дощових. Але вже ніколи їх шукати, бо ж стільки часу на вудки згаяли. Краще спробуймо на ковбасу ловити, вона ж не гірша за дощових черв’яків.

– Не гірша, – погодився Толик. – Ковбаса навіть смачніша! А де ж ми її візьмемо?

– У моєму рюкзаку трохи залишилося, мама в дорогу поклала, а я її не доїв. Для риболовлі нам вистачить.

Незабаром хлопчики були вже біля річки. Вони відійшли трохи далі від того місця, де купалися діти, й почали рибалити. Аж раптом до них підійшли дві дівчинки з недільної школи – Світланка й Ніночка.

– Хлопчики, а що це ви тут робите? – дещо в’їдливо поцікавилася Світланка.

– Хіба ти не бачиш? Рибу ловимо, – відповів Вадик.

– А хіба ж рибу на отаке-от пруття ловлять? Гай-гай, горе-рибалки! – засміялася Світланка.

– Ніяке це не пруття! Це наші похідні вудки. І нічого тут кепкувати! Ось побачиш, яку величезну рибу ми зловимо! – заявив Вадик.

– Подивимося-подивимося! – не вгамовувалася Світланка.

– Дівчатка, може, ви краще в іншому місці погуляєте, квіточок назбираєте? Або ось, дивіться, які незвичайні камінці на березі лежать. Із таких ціле іграшкове місто можна збудувати. А нам не заважайте. Своїми балачками ви нам усю рибу переполохаєте, – попросив Вадик.

– Нічого ми не переполохаємо! Це ви своєю ковбасою всю рибу розженете, – засміялася Світланка, розглядаючи наживку, яку хлопчик насаджував на гачок.

– Ох, і капосні ці дівчата! – прошепотів Вадик Толику, але той у відповідь лише спокійно усміхнувся.

Дівчата вмостилися на старе, повалене буревієм дерево, що лежало біля самісінької води, й почали пильно спостерігати за хлопчиками.

– Усе, Толику, риболовлі сьогодні не вийде, – зітхнув Вадик. – Змотуймо вудки й ходімо краще курінь будувати.

Але щойно хлопці вирішили йти, як поплавок на Толиковому прутику весело застрибав.

– Клює, клює, підсікай, витягуй вудку! – схвильовано радив Вадик.

Толик рвучко смикнув прутик і витягнув із води малесеньку смугасту рибку. Тремтячими від хвилювання руками він обережно зняв лускату з гачка й випустив у скляну банку з водою, яку заздалегідь приготував Вадик.

– Яка ж вона гарна! – заплескала в долоні Ніночка, підбігаючи до банки.

– Як у справжньому акваріумі, – додала Світланка й теж підійшла ближче.

– Я ж тобі казав, що ковбаса смачніша за черв’яків, – повчально зауважив Вадик.

А Толик не міг відвести очей від рибки.

– Подивімося на неї трішечки, а потім випустімо в річку? – запропонував він друзям.

– Ти що, Толику, а дітям показати? Вони, знаєш, як здивуються. Це ж твоя перша в житті рибалка, і така вдала!

– Вадику, мені байдуже, що можуть сказати інші. Щойно згадав, що вчора біля багаття нам розповідали наставники. Пригадуєш? Історія про те, як Бог на землі створив усе живе. І цю гарненьку рибку Він також створив. Поглянь, які в неї рівненькі смужечки, які яскраві червоненькі плавнички і хвостик. Мені буде шкода, якщо вона помре. Може, відпустимо її?

– Гаразд, роби, як знаєш. Це ж твоя рибка, – махнув рукою Вадик.

– Але, Толику, спочатку дозволь нам хоч трохи нею помилуватися, – попросила Ніна.

– Зовсім трішечки, – додала Світланка.

Дітлахи вмостилися на піску навколо банки з рибкою і почали розглядати маленьку полонянку. Вони багато говорили про різних комашок, жучків, звіряток, тих, хто живе у воді й на суші, та міркували про великого та всемогутнього Бога, Який із такою любов’ю створив усе навкруги.

Дві години пролетіли непомітно. Незабаром наставники через гучномовці почали скликати дітей на галявину.

– Час випускати рибку, – зітхнув Вадик.

– Авжеж, – погодилися дівчатка.

Толик узяв банку й поніс її до річки. Друзі йшли поруч. Аж раптом де не взявся Петрик.

– Друзі, ви чого на галявину не йдете, хіба не чуєте команди? – запитав він здивовано.

– Чуємо, чуємо! Петрику, не заважай нам! Ми зараз нашу рибку випустимо і прийдемо, – відповіла Ніночка.

– Рибку? Невже ви самі її зловили? Ану, покажіть!

– Відчепися, Воробйове, – наказала Світланка. – Не заважай!

– Ах так? Ну, тоді тримайте! – крикнув Петрик, несподівано підбіг до Толика та й вибив банку з рибкою з його худеньких рук.

Банка впала прямо в сухе віття поваленого дерева, вода розлилася, а вертлява рибка, підстрибуючи, заплуталася в густому гіллі.

– Що ти наробив, Петре, риба тепер помре?! – відчайдушно прокричав Толик і кинувся рятувати свого маленького карасика.

– Он вона! – кричала тоненьким голоском Ніночка. – Я її бачу. Рибка під великою гілкою!

– Ні, ні, ось вона тут, біля стовбура, – тицяла пальцем Світланка.

Петрик, немов отямившись, також почав допомагати дітям ловити рибку. За кілька хвилин Вадик, нарешті, побачив нещасну втікачку та спритно схопив її за гладеньке тільце.

– Ось, упіймав! – розтиснув він долоньку, показуючи друзям гарного смугастого карасика.

Діти дивилися, як на Вадиковій долоньці лежала маленька смугаста рибка. Вона вже не підстрибувала й навіть не ворушилася.

– Усе, померла, – відчайдушно мовив Толик, і дві великі сльозинки тихенько скотилися по його щоках.

– У воду її! Негайно! – раптом скомандував Петрик. – Може, вона ще оживе?!

Діти помчали до річки. Вадик опустив рибку у воду, однак вона, повільно гойдаючись на легких хвилях, нерухомо лежала на боці, нагадуючи гарний сріблястий листочок, який із дерева злетів на воду.

Тепер по щоках Толика сльози текли вже швидкими, тоненькими струмочками:

– Ми вбили рибку. Вона була такою щасливою і веселою, пам’ятаєте? А зараз…

– Це все ти, Петре, а ще християнин! – гірко ридала Світланка.

– Вибачте, друзі, я зовсім навіть не хотів. Сам не знаю, як так вийшло, – щиросердно перепрошував хлопчик.

– Нам час іти, – сумно нагадала Ніночка.

– Я більше ніколи не рибалитиму, – рішуче заявив Толик і першим пішов до галявини.

Вадик востаннє поглянув на карасика й раптом радісно закричав:

– Ожив, ожив! Толику, гляди, він ожив!

Толик стрімко повернувся до води. А там, дійсно, сталося справжнє диво! Маленька смугаста рибка раптом знову перекинулася на животик і, весело вдаривши по воді хвостиком, трохи поплавала на поверхні, а потім швидко пірнула на саме дно річки!

– Як чудово! Ми встигли! Врятували! Ожила! – на всі голоси кричали діти й весело плескали в долоні.

Після цієї події Вадик і Толик більше в таборі не рибалили, й узагалі не ловили ні жучків, ні метеликів, ні коників. Друзі лише милувалися Божими творіннями та нагадували іншим, що потрібно дбайливо ставитися до природи, створеної Господом із такою любов’ю. Петрик іще неодноразово підходив до Толика з вибаченнями. Але, головне, більше в таборі з бешкетником нічого поганого не траплялося, і це неабияк тішило Світланку. Дівчинка вважала, що її справедливі зауваження все-таки вийшли Петрику на добро. А Ніна після риболовлі дуже подружилася з худеньким сірооким хлопчиком із сиротинця і навіть подарувала йому на згадку свій маленький ліхтарик.

МАЛЮНОК

Кожен день у таборі був незвичайним. Проводилося багато веселих конкурсів, цікавих ігор, діти вивчали нові християнські пісні та вірші, знайомилися з Біблією та молилися.

Одного разу наставники оголосили для всіх охочих конкурс на кращий малюнок.

– Ти любиш малювати? – запитав свого друга Вадик.

– Дуже, – відповів Толик.

– А я ні, у мене завжди якісь каракулі виходять, навіть якщо дуже-дуже стараюся. Певно, просто не маю таланту до малювання. Ти, Толику, у конкурсі бери участь без мене, а я з хлопцями поки курінь будуватиму. Дорослі дозволили, тож не дарма я в табір інструменти привіз. А вже за обідом побачимося.

– Добре, Вадику, – погодився Толик. – Тільки будь обережним, коли цвяхи забиватимеш.

І друзі розійшлися у своїх справах.

Вадик із кількома хлопчиками неподалік від наметів майстрував курінь.

– Тут у нас спостережний пункт буде, – пояснював Вадик. – Я навіть бінокль привіз.

– А за ким ми спостерігатимемо? – поцікавився Шурко.

– Як за ким? За чужими, не за своїми ж! – відповів Вадик.

– А де ж ти чужих бачив? У нашому таборі тільки всі свої! – засміявся Костик.

– От і будемо в бінокль спостерігати, щоб до
нас чужі й не приходили, – наполягав Вадик.

Хлопці не стали витрачати дорогоцінний час на суперечку, відразу почали збирати палички й гілочки відповідного розміру та з’єднувати їх мотузкою і цвяхами, що привіз із дому Вадик.

Незабаром курінь був уже готовий. Хлопчики залізли всередину й по черзі через потаємні віконечка за допомогою бінокля почали розглядати все навколо.

– Як цікаво! – захоплювався Веня. – Усе як на долоні видно.

– Он, хлопці, погляньте, Світланка й Галинка біля свого намету в ляльки грають, а кажуть, що вже дорослі. Ото кумедія! – сміявся Шурко.

– А он тітонька Клава на обід кашу гречану нам варить. Ви гречку любите? Я – ні, – сказав Славко. – А он наш наставник Дмитро художній конкурс проводить. Толик щось малює кольоровими олівцями, старається хлопець.

– Дай подивитися, – попросив Вадик. Він раптом зрозумів, що дуже скучив за своїм другом.

Через бінокль Вадик бачив, як Толик щось старанно виводить на аркуші. Навпроти сиділа Ніночка, яка час від часу зацікавлено зазирала в його малюнок. Раптом Вадику стало смішно дивитися на допитливу дівчинку, і він розреготався:

– Ніна так дивиться, неначе вона в журі!

– Ні, просто дівчаткам до всього є діло, – серйозно зауважив Славко.

– А мені вже й самому цікаво, що ж там такого намалював Толик, – сказав Вадик.

А тим часом конкурс на кращий малюнок добігав кінця. Дорослі зібрали дитячі роботи, пообіцявши, що імена переможців вони оголосять увечері біля багаття, а також вручать призи. А зараз уже час усім мити руки й вирушати на обід. Кухня в таборі була похідною: великі дерев’яні столи й лавки, а скраю похідні газові печі, навколо яких метушилися кухарка тітонька Клава зі своєю помічницею Вірунькою. Толик ішов на кухню дуже швидко й зовсім не через голод, просто він дуже скучив за Вадиком. Усі дні в таборі хлопчики майже не розлучалися.

– Куди так поспішаєш, Толику? – запитала Ніночка, ледве встигаючи за хлопчиком. – Оце й не знала, що ти так швидко можеш ходити. Ти, напевно, й бігаєш швидко? Тобі треба взяти участь у табірній спортивній олімпіаді.

– Вибач, Ніно, – засміявся Толик. – Я просто поспішаю якнайшвидше побачити Вадика.

– Зрозуміло. Я бачила, що ти сьогодні намалював. Імовірно, перше місце тобі належатиме. Толику, мені твій малюнок дуже-дуже сподобався. Молодець! Навчиш мене так малювати?

– Спробую, – відповів хлопчик. – Тільки ти поки нічого про мій малюнок хлопцям не кажи, добре? Бо раптом наставникам він зовсім не сподобається.

– Добре, спробую не казати, хоча це ой як непросто буде! Дуже, дуже, – зізналася дівчинка.

– Дякую, Ніно, думаю, ти зможеш, – усміхнувся Толик.

Кінець дня минув чудово. Наставники організували для дітей дві цікаві гри на біблійну тему, влаштували купання на річці й навіть провели екскурсію до збудованого Вадиком й іншими хлопчиками куреня.

Нарешті настав час вечірнього служіння біля багаття. Толик був особливо схвильованим. Вадик помітив стан друга й запитав:

– Ти чому так переживаєш, Толику? За свій малюнок хвилюєшся, хочеш перемогти?

– Я хвилююся, що раптом намалював щось неправильно, от і все. А про перемогу навіть не думаю, – зізнався хлопчик.

– А що ти намалював?

– Потім, після служіння розповім, гаразд?

– Гаразд, – погодився Вадик.

На галявині біля вогнища вже зібралися всі, хто приїхав у табір: і наставники, і кухарі, і медсестри, і, звичайно ж, діти.

Спочатку заспівали кілька пісень, які вивчили, помолилися й подякували Богу за прожитий день, а далі, як завжди, читали Біблію. Толик слухав дуже уважно, немов на все життя намагався запам’ятати кожне почуте слово.

Потім наставник Дмитро голосно промовив:

– Сьогодні в таборі провели художній конкурс на кращий малюнок. Усі діти, які брали в ньому участь, неабияк старалися, тому нам – журі – було дуже непросто обрати три найкращі малюнки. І все ж сьогодні ми хочемо назвати вам імена переможців і показати їхні роботи. Малюнки передамо по колу, щоб усі мали можливість добре їх розглянути. Обережно тримайте, щоб не зім’яти й не забруднити.

Вадик почув, як дихання Толика пришвидшилося.

– Не хвилюйся, – і він по-дружньому стис кістляву руку хлопчика.

А тим часом Дмитро продовжував:

– Перше місце в нас посів малюнок Толика Скворцова. На тлі яскравого сонця й білосніжних хмар він зобразив два силуети: Христа та хлопчика. Господь тримає хлопчика за руку й веде його вузькою золотою стежиною прямо за хмари. Особи подорожніх нам не видно, але, здається, обидва щасливі, адже навколо так усе тихо, мирно і красиво. Толику, може, поясниш, хто цей хлопчик на твоєму малюнку?

Тепер Вадик зрозумів, чому друг так хвилювався: певно, переймався, що йому поставлять це питання, а відповідати при всіх Толик або не хотів, або ж просто соромився.

Толик почав дихати ще частіше. Вадику навіть здалося, що його друг трохи затремтів.

– Дмитре, можна Толик іншим разом про це розповість? – раптом попросив Вадик.

Дмитро з розумінням кивнув:

– Звичайно, це його авторське право. Хоча всім нам і так зрозуміло, що хлопчик на малюнку знайшов свого Спасителя. Це чудесно! Друзі, поки ви по черзі розглядатимете малюнок нашого переможця, я вручу йому приз. Ось, Толику, тримай, це тобі!

Дмитро вручив хлопчикові дитячу Біблію з яскравими, барвистими ілюстраціями.

– Сподіваюся, незабаром ти запросто її прочитаєш, – усміхнувся Дмитро, погладивши юного художника по голові.

Наступні призи отримали Даринка й Вірочка. Їхні малюнки теж дуже сподобалися дітям. Дівчаткам також вручили призи.

Настав час закінчувати служіння. Біля вогнища знову прозвучала молитва-благословення на майбутню ніч. Потім діти почали розходитися по своїх наметах. Толик ішов поруч із другом,
міцно стискаючи в руках свій малюнок і подаровану Біблію. Вадик нарешті зважився запитати:

– Толику, а мені ти можеш потайки сказати, хто цей хлопчик на твоєму малюнку?

– Звичайно, тобі можу, – усміхнувся Толик. – Але спершу хочу подякувати тобі за підтримку біля багаття. Я дуже соромився відповідати на питання Дмитра. Хлопчик на малюнку – це я. Знаєш, я тепер теж молюся Ісусу. Вже давно, з першого служіння біля багаття. І я вірю, що Ісус мене також любить, й одного разу Він візьме до Себе у Свій дім на небі. Це ж так чудово, еге ж? Я про це часто мрію.

Вадик був і радий, і засмучений одночасно. Трохи подумавши, він сказав:

– Це чудово, що ти теж став християнином. Я цьому надзвичайно радий. Але ти так сильно на небо не поспішай, добре, Толику? Ти ж мій найкращий друг, а без тебе на землі дуже нудно. А ще нам треба вирости, закінчити школу, стати місіонерами, я про це вже давно мрію. Поїдемо кудись разом в Індію чи навіть Африку. Ти ж не проти?

– Ні, не проти, – серйозно сказав Толик, пильно подивившись в очі Вадику. – Просто мені здається, що на небі в Ісуса навіть краще, ніж в Індії чи Африці.

Вадик не сперечався, лише мовчки обійняв Толика за худенькі плечі й подумав, що цей сіроокий хлопчик із сиротинця за такий короткий термін став для нього найближчим на світі другом.

УРОК ЧИТАННЯ

Під розлогою вербою Толик сидів на дерев’яній лавці та з неабияким захопленням розглядав яскраві малюнки в дитячій Біблії. Вадик тим часом грав із хлопцями у футбол. Толик іноді поглядав в їхню сторону, хоча гра зовсім навіть не захоплювала, футбол йому не подобався. А ось Біблія – це абсолютно інша справа. Щодня біля багаття наставники читають дітям такі цікаві історії з цієї книги. Толик добре пам’ятає кожну оповідь, навіть, певно, розповісти іншим може. А гарні ілюстрації допомагають Толику запам’ятати все ще краще.

– Ох, швидше б навчитися читати, – зітхав хлопчик, – тоді б я відразу прочитав цю книгу, так сильно вона мені подобається.

Толик настільки захопився, що не помітив, як до нього підійшла Ніночка.

– Здрастуй, Толику, – ввічливо сказала дівчинка.

– Здрастуй, – також привітався хлопчик.

– Ти вже сам читаєш?

– Та ні, просто малюнки розглядаю, читати я ще не вмію, – сумно зізнався хлопчик.

– Зовсім-зовсім не вмієш? – уточнила Ніночка, поправляючи на голові капелюшок.

– Зовсім, – махнув рукою Толик. – Усі букви я вже давно знаю, але у слова їх ніяк не можу скласти. Ніно, а ти вмієш читати?

– Умію, тільки не дуже добре, по складах. Мене мама навчила.

– Щастить тобі, – сказав Толик, – а мене поки нікому вчити. Ось у школу піду, там учителька буде, вона й навчить.

– Може, я спробую тобі пояснити? І тоді ще до школи навчишся читати. Толику, це зовсім неважко, ти впораєшся.

– Ой, спасибі, Ніночко!

– Прошу.

Ніна присіла на лавочку поруч із Толиком, узяла з його рук Біблію і почала акуратно водити вказівним пальчиком по рядках, неквапливо читаючи по складах одне слово за іншим.

– Ой, як добре в тебе виходить! – захоплено промовив Толик.

– Дякую, а тепер дивися, як я букви з’єдную. Треба, щоб коротенькі пісеньки виходили. Ось ці букви, приголосні, самі по собі не співаються, тому їх завжди поряд зі співучими голосними пишуть. Ось бачиш: «лю-у-ди-и», – проспівала по складах Ніна. – А разом «люди» вийшли, зрозумів? Це наче гра така, змусити літери співати. Однак це потайки, при людях їх співати не треба, а для себе дуже навіть допомагає. Я вдома вже кілька книжок так проспівала. Ось, дивись іще: «не-е-бо-о», – знову проспівала тоненьким голоском дівчинка, а потім спокійно повторила: – «Небо». Бачиш, як цікаво. Спробуй тепер ти, Толику.

Хлопчик дуже розхвилювався, беручи з рук Ніни свою улюблену книгу. Але незабаром він теж водив указівним пальцем по рядках і тихесенько співав:

– Во-о-да-а!

– Вийшло! Вийшло! – тішилася Ніночка. – Ти ж зрозумів, як треба букви разом складати?

– Здається, так, – зрадів Толик. – Спробуймо ще щось прочитати.

– Гаразд!

– Зві-і-рі-і, – тихенько по складах проспівав Толик, а потім спокійно повторив: – Звірі.

– Молодець, – похвалила дівчинка. – Ти здібний учень, швидко вчишся.

– Дякую, Ніно. Я тепер щодня так співатиму, точніше, читатиму, це цікава гра.

– Авжеж. Я дуже співати люблю, ось матуся й вигадала через спів навчити мене читати.

– Ти дійсно любиш співати? – поцікавився Толик.

– Так! Я, між іншим, навіть дуже добре співаю! У нашій недільній школі мене часто запрошують заспівати. Навіть у церкві іноді виступаю, просто на сцені, й анітрохи не соромлюся. І на дитячий хор ходжу, там я голосніше за всіх співаю, будь-кого можеш запитати. Усі запевняють, що я маю талант, тому мама хоче віддати мене до музичної школи на вокал. Я там добре вчитимуся, а потім стану відомою співачкою.

– Віруючою? – чомусь раптом уточнив Толик.

– Звичайно, от дивак! А як же інакше? Коли я виросту, буду солісткою в церковному хорі. Мене візьмуть, ось побачиш!

Ніночка уважно поглянула на Толика, хлопчик дивився на неї з подивом і мовчав.

– Ти що, не віриш мені? – від образи Ніночка закопилила губу. – Хочеш, я заспіваю, і тоді ти переконаєшся, який маю талант!

І дівчинка, не чекаючи на відповідь, рішуче заспівала пісеньку про Доброго Пастиря Ісуса. Вона дуже старалася і співала голосно-голосно своїм тоненьким, трохи тремтячим голоском.

Толик слухав уважно, видно, пісня йому сподобалася.

– Ну що? – спитала Ніночка, закінчивши співати.

Толик чомусь не наважувався відповісти.

– Тобі зовсім не сподобалося? – здивувалася дівчинка.

– Пісня дуже навіть сподобалася, – нарешті промовив Толик, – але... але...

– Що але..? – зніяковіла Ніночка. – Я погано заспівала?

– І заспівала ти добре, – поспішив запевнити Толик. – Просто мені інше не сподобалося.

– То кажи!

– Я не люблю хвальків. У нашому сиротинці всі діти з таких насміхаються, з ними ніхто не дружить. Хвалитися не можна. Часом не знаєш, чи написано про це щось у Біблії? Мені чомусь здається, що Доброму Пастирю Ісусу також не подобаються хвальки. Ти гарна дівчинка, Ніно, дуже хороша, але, благаю, не хвалися більше, інакше не зможу з тобою дружити, – зізнався Толик.

Дівчинка пильно дивилася в ясні очі хлопчика й відчувала, як заходиться густим рум’янцем:

– Вибач, Толику, мені так соромно! Я й сама не розумію, чому почала вихвалятися, але більше не буду, присягаюся. Ти мені віриш? Я зможу, якщо захочу, ось побачиш!

Толик знову пильно подивився на Ніну.

– Ой, чого це я? Знову хвалюся! – сплеснула руками дівчинка. А потім трохи подумала й додала: – Молитимуся, щоб у мене вийшло.

– Я теж за тебе молитимуся, – радісно кивнув дівчинці Толик. – Добрий Пастир Ісус тобі допоможе.

Потім вони знову схилилися над дитячою Біблією і продовжили свій урок читання.

А ввечері, після служіння навколо багаття, Ніна з Толиком підійшли до Дмитра й тихо поцікавилися, що про хвальків каже Біблія.

Дмитро, не довго думаючи, розгорнув Біблію та прочитав дітям: «Нехай інший тебе вихваляє, а не уста твої, чужий, а не губи твої» з книги Приповістей 27:2 і ще: «…хто хвалиться, нехай хвалиться в Господі» з Другого послання до коринтян 10:17.

Ці вірші Ніночка вирішила неодмінно вивчити напам’ять, а Дмитро пообіцяв їй допомогти. Толик надзвичайно радів, що в чудовій книзі Біблії написано, якими мають бути справжні християни. Хіба ж це не чудово?

РУДЕ КОШЕНЯ

Одного ранку біля їдальні діти побачили маленьке руде кошеня – худе, скуйовджене та зовсім дике. Видно, що мале дуже зголодніло, проте наблизитися до людей боялося й, полохливо озираючись, ховалося у високій траві.

– Бідолашне, його треба погодувати, – голосно сказала Ніночка. – Тітонько Клаво, чи маєте маленьку мисочку? Я наллю в неї трохи молока зі своєї чашки, адже всі кошенята полюбляють молоко.

Кухарка тітонька Клава знайшла у своєму господарстві маленьку мисочку, сама налила молоко, покришила шматочок хліба й поставила далі від столу, за яким обідали діти.

– Киць-киць-киць! – вона ласкаво покликала кошеня. – Не бійся, дурненьке, йди та їж, ми тебе не скривдимо.

Кошеня відчуло запах їжі й, полохливо озираючись навкруги, почало обережно підповзати до мисочки.

– Бідолашне, – тихо сказав Толик Вадику, – воно також сирота.

Вадик задумливо дивився то на кошеня, то на Толика. Він сам ніколи б не подумав так про безпритульну тварину.

– Дмитре, а звідки посеред лісу взялося це кошеня? – поцікавилася Світланка, спостерігаючи за лякливим малюком.

– Напевно, кошеня сюди привезли люди, бо вдома воно виявилося зайвим, – пояснив наставник.

– Може, що й саме втекло та заблукало, – припустила тітонька Клава. – Тут неподалік є село, ймовірно, там і його домівка.

А кошеня нарешті дісталося своєї мисочки й почало жадібно чавкати змочений у молоці хліб. Тим часом його худеньке маленьке тільце так сильно тремтіло чи то від страху, чи то від голоду, що всі діти, зовсім забувши про власний сніданок, співчутливо спостерігали за руденьким кошеням.

– Їж, пухнастику, ми тобі ще дамо, – ласкаво припрошувала Софійка.

– Котику, приходь до нас і на вечерю, – додав Віталько.

– Ото бідолаха, і як тільки в лісі його вовки не роздерли? – майже крізь сльози журилася Ніночка.

А Толик, серйозно поглянувши на Вадика, зашепотів йому тихо-тихо, потайки:

– Вадику, незабаром табір скінчиться, я повернуся до сиротинця, а ти додому. Чи можеш дещо для мене зробити, будь ласка? Це надзвичайно важливо.

– Що, Толику, кажи?! – Вадик бачив, що його друг чимось дуже схвильований, отже, те, що він скаже, дійсно, неабияк серйозне.

– Вадику, а ти зможеш узяти це кошеня до себе додому? Шкода залишати його тут самого. Я і сам забрав би кошеня, але не дозволять, та й старші хлопці можуть його замучити. Таке в нас уже траплялося. Якось дівчатка принесли кошеня. Воно з вулиці через паркан пробралося у двір нашого дитячого будинку, гарненьке таке, на це трохи схоже. Вихователі дозволили залишити пухнастика. Ми всі неабияк тішилися, навіть ім’я вигадали – Мурзик. А наступного дня Сашко Іванов і Вовчик Комаров майже до смерти його закатували. Вони в нас такі! Ми, менші діти, плакали, просили відпустити кошеня, але де там. Добре, що вихователька Наталія Степанівна вчасно прийшла. Вона насварила хлопців, а кошеня забрала до себе, вона добра. Але ж іще одне кошеня їй, мабуть, не треба. То, може, ти візьмеш його до себе?

Вадик бачив, як у глибині великих сірих очей Толика заблищали сльози.

– Звичайно, друже, я охоче візьму кошеня додому. Думаю, батьки не будуть проти. Але як ми його зловимо? Це кошеня, гляди, яке дике.

– За це не турбуйся. Думаю, ми з ним обов’язково заприятелюємо. Спасибі тобі, Вадику, ти справжній друг! – щасливо усміхнувся Толик.

Тим часом руде кошеня доїло молочко з хлібом, потім жадібно вилизало рожевим язичком миску та лякливо позадкувало до колючих чагарників.

– Куди ж ти? – ласкаво покликала його Світланка і спробувала підійти до кошеняти. Але мале, остаточно злякавшись, стрімголов так і помчало вглиб лісу.

– Утекло, – розчаровано промовила дівчинка.

– Так, людям кошеня вже не довіряє, – зітхнув наставник Дмитро. – Та сподіватимемося, що воно до нас іще повернеться.

Діти продовжили снідати. Вони ще довго говорили про нещасних бездомних тварин, про людську жорстокість або просто байдужість, через які страждають беззахисні тварини, згадували випадки зі свого життя, а ще натхненно розповідали про своїх вихованців. Дорослі терпляче пояснювали дітям, що Господь хоче бачити християн добрими й турботливими, які люблять створену Ним природу, птахів і звірів.

– Я дуже хотів би, щоб у нашому сиротинці всі вихователі та діти стали віруючими, – важко зітхнувши, сказав Толик.

Усі наступні дні Толик часто кудись зникав. Коли Вадик запитував, куди він раз у раз тікає, приятель лише загадково усміхався:

– Потім дізнаєшся.

– Ти ходиш до кошеняти?! – здогадався Вадик.

– Ага, до нього, – закивав головою Толик. – Воно неподалік від табору, в яру ховається. Переймаюся, щоб із ним нічого не сталося.

– Воно тебе вже не боїться? – пожвавішав Вадик.

– Боїться, – махнув рукою Толик. – Але це нічого, з часом звикне. Мені б лише встигнути приручити його до кінця табору. Бідолаха зовсім здичавів. Я ношу йому поїсти, у тітоньки Клави після обіду багато залишається. Спочатку кошеня мене дуже боялося, але зараз підходить дедалі ближче. Я з ним розмовляю, пояснюю, що ніколи не ображу. Іноді здається, що кошеня мене розуміє. А ти як гадаєш?

– Не знаю, – відповів Вадик. Але він усім серцем захотів, аби руде кошеня і справді розуміло Толика, адже хлопчик бажає йому добра.

– Знаєш, Вадику, я йому навіть ім’я підібрав, – сказав Толик, щасливо усміхаючись.

– Оце так! А яке?

– Рудько. Правда підходить?

– А якщо це дівчинка, таке теж може бути, що тоді? – запитав Вадик.

Толик спантеличено почухав потилицю, а потім знову всміхнувся:

– Ну, тоді буде Рудька, навіть дуже кумедно звучить. Але думаю, що це все-таки хлопчик, це ж по мордочці видно. Вадику, чи не хочеш зі мною ввечері до яру сходити? Тепер можна. Нехай малюк і до тебе звикає, адже скоро йому з тобою доведеться вирушати до міста.

– Із задоволенням, – зрадів Вадик. По-перше, хлопчику не подобалося, коли приятель залишав його, по-друге, він і сам полюбив маленьке їжакувате кошеня, яке відтепер щоразу, коли діти були на кухні, бігло до своєї мисочки зі смаколиками.

Усі в таборі помітили, що кошеня перестало сахатися як раніше, уже не так лякливо озиралося навсібіч і не тремтіло, коли їло. Але малюк усе одно квапливо тікав у зарості, якщо хтось до нього наближався.

Минуло кілька днів, й одного разу після обіду сталося дивовижне.

Коли кошеня, за своїм звичаєм, з’їло приготований у мисці для нього обід, Толик ласкаво покликав:

– Рудько, Рудько!

І на подив усього табору, кошеня, лякливо озираючись на всі боки, обережно наблизилося. А коли Толик вийшов йому назустріч, Рудько радісно стрибнув хлопчику на руки.

– Отакої!

– Ось так!

– Треба ж! – захоплено вигукували діти.

– Толику, як ти приручив кошеня?

– Просто я за нього молився, – широко усміхнувся Толик. – А ще завжди кажу йому ласкаві слова, а ласку люблять усі, навіть руденькі дикі кошенята.

– А можна і я його погладжу? – запитала Ніночка.

– Спробуй, – кивнув Толик. – Але не квапся, щоб не злякати.

– Ага, я і ласкаві слова йому скажу, я їх багато знаю, – погодилася Ніночка.

І незабаром дівчинка, ніжно примовляючи: «Лапонько, мій миленький, гарненький», – уже пестила руду голівку кошеняти. А потім, услід за Ніночкою, майже всі діти по черзі тішили малюка.

Відтоді миска з молоком стояла майже біля столу, за яким обідали діти, й Рудько вже нікого не боявся. Та й жив він тепер не в холодному лісовому яру, а просто на кухні, біля ящика з дровами. А біля вечірнього багаття діти дружно молилися за бездомних кішок і собак, обіцяючи Господу не ображати нещасних тварин.

НА ЧЕРГУВАННI

Щоранку у християнському таборі діти по черзі чергували на кухні, допомагаючи тітоньці Клаві та її помічниці Віруньці готувати сніданок, накривати на довгі дерев’яні столи, а потім прибрати й вимити посуд. Цього разу помічниками були хлопчики та їхній наставник.

– Ну що, орли, до праці готові? – усміхаючись, запитав Дмитро своїх шістьох хлопців. – Нас із вами семеро, число повноти, тому із завданням маємо впоратися вчасно!

– Звичайно!

– Ми впораємося! – дружно пообіцяли хлопчики своєму наставнику.

– Ну, тоді вперед! – І Дмитро весело попрямував до кухні. А хлопчики дружною зграйкою рушили вслід.

– Я люблю на кухні чергувати, – сказав дорогою Алік, кирпатий, з яскравим ластовинням хлопчина із сиротинця. – Ми й у дитбудинку теж так робимо, тільки не вранці, а вечорами чергування влаштовуємо. Наш кухар, дядько Едик, такий кумедний, із ним завжди дуже весело працювати!

– А я не люблю поратися на кухні, – неохоче зізнався Шурко, хлопчик із недільної школи. – Мама іноді просить мене посуд помити, але ж це заняття таке нудне! У мене на нього навіть ця… як її… алергія з’явилася. Усе тіло так сильно свербить, коли біля мийки стою, що ледве до кінця миття витримую. Це справжні тортури. Коли я виросту, то обов’язково додому посудомийну машину куплю. Ось це річ, яка сама все перемиє та ще й висушить.

– Коли я виросту, то вигадаю такого робота, який сам їжу готуватиме. А я тільки меню складатиму й командуватиму, – раптом розмріявся Вадик.

– Оце так ідея! Треба твого робота навчити прибирати, це також зовсім нецікаве заняття, – підхопив ідею Славко, кучерявий хлопчина з церкви.

– Авжеж, я навчу його прати та прасувати одяг і білизну, нехай собі домашнім господарством займається. Мама цьому неабияк радітиме, більше відпочиватиме.

Дмитро раптом не витримав і голосно засміявся:

– Ну, добре, винахідники. А допоки такого помічника ми не маємо, тому самі ставайте до роботи!

Тітонька Клава дуже зраділа, що діти прийшли в такому гарному настрої:

– Бачу, сьогодні ми працюватимемо весело та завзято. На сніданок буде солодка гречана каша. Тож, хлопці, слухайте: усі відра наповніть водою, наріжте хліб, а на столах розкладіть тарілки, чашки та ложки. А коли все це зробите, готуйтеся бути офіціантами – розноситимете їжу. Завдання зрозуміли?

– Зрозуміли, – закивали всі шестеро хлопців.

– Самі ви поснідаєте лише тоді, коли всі розійдуться. Чи витримаєте? – запитала кухарка.

– Аякже, витримаємо!

– Звичайно, не хвилюйтеся, тітонько Клаво!

– А вже потім ви все тут гарненько приберете, й будете вільними, підете займатися своїми справами. А обід ми з Вірунькою самі приготуємо та на столи накриємо.

Хлопчики на чолі з Дмитром дружно стали до роботи. Поки вони носили воду, різали хліб і накривали на стіл, їхня фантазія розігралася ще дужче. Тепер усі шестеро тільки й говорили про Вадикового робота, вигадуючи для нього все нові й нові обов’язки.

Так весело минув час сніданку. Діти за столом тільки дивувалися: чого чергові на кухні такі веселі та про якого це робота вони невтомно торохтять то Дмитру, то Віруньці, то тітоньці Клаві.

Коли сніданок закінчився, хлопчики й дівчатка розбіглися у своїх справах, а невеликий, проте надзвичайно спритний загін Дмитра гарненько підкріпився солодкою кашею, а потім узявся до прибирання. Тітонька Клава й Вірунька зайнялися приготуванням обіду. Дмитро допоміг біля річки помити важкі каструлі, а потім сказав хлопцям:

– Ну що, вам залишилося тільки розібратися зі сміттям і посудом. Із цим ви й без мене впораєтеся, а я піду готуватися до запланованих на сьогодні заходів. Відпускаєте?

– Звичайно!

– Ми впораємося, – запевнили наставника хлопці.

Дмитро пішов. А Вадик і Шурко взяли в тітоньки Клави великі поліетиленові мішки для брудного одноразового посуду й весело стали до прибирання. Незабаром на столах уже нічого не залишилося.

– Ох, і добре ми попрацювали, любо подивитися, – захоплено оглянув кухню Славко.

– Авжеж добре! Тепер сміття потрібно винести. Хто це зробить? – запитав Шурко, поглядаючи на приятелів.

– Я можу, – відповів Костик, кирпатий хлопчик із дитячого будинку. – Аліку, ти мені допоможеш?

Однак Алік був зайнятий зовсім іншою справою, і тоді до Костика підійшов Толик:

– Я допоможу тобі мішки у сміттєвий контейнер віднести.

– Та куди тобі, – махнув рукою Костик. – Ти мішок не втримаєш, краще я сам.

Але Толик не здавався:

– Мішок лише на вигляд такий великий, а насправді він дуже легкий. Посуд у нас паперовий, тож я запросто впораюся.

– Ну, то пішли, – погодився Костик.

Толик озирнувся на Вадика, який вологою ганчіркою старанно протирав столи, й, підхопивши мішок, подався до великого сміттєвого контейнера, який стояв край галявини. Костик зі своїм мішком ішов позаду.

Толик із легкістю дістався до високого, дерев’яного контейнера, викинув туди сміття та весело почимчикував назад на кухню.

– Ось бачиш, а ти думав, що я не впораюся, – усміхнувся Толик Костику, який підходив до контейнера зі своїм мішком.

– Молодець, – по-дорослому похвалив його хлопчик.

Толик був уже зовсім поруч із кухнею, коли раптом озирнувся. Йому стало цікаво, чого це Костик так затримався через мішок зі сміттям. І тут Толик побачив таке, від чого неспокій заповз у його душу. Костик давно викинув своє сміття в контейнер і теж повертався на кухню. Але він зовсім не поспішав, як Толик, а тихцем заскочив у намет кухарки тітоньки Клави та її помічниці Віруньки. Хлопчик побачив як Костик, виходячи з намету, щось квапливо сховав до кишені своїх штанів.

Не зволікаючи, Толик підійшов до Костика й запитав:

– Що ти робив у чужому наметі?

– Нічого, просто ненавмисно заблукав, ось і все, – посміхнувся хлопчик.

– А що ти там узяв? Поклади на місце! Ти ж добре знаєш, що брати чуже – гріх, так написано в Біблії.

– А чого це ти вирішив, ніби я щось узяв? Нічогісінько я не брав, зрозуміло? Іди й не приставай до мене, інакше начувайся!

– Поклади чуже на місце, – не вгамовувався Толик.

Він був набагато нижчий і тонший за Костика, але говорив із ним сміливо, як дорослий, і дивився прямо в очі.

– Якщо не покладеш, я розповім усе Дмитру, так і знай!

– Ну і ябеда! От повернемося в дитбудинок, я тобі таке влаштую, не зрадієш!

– Я тебе не боюся, – сміливо заявив Толик. – Не хочу, щоб через тебе християни про всіх дитбудинківців думали погано. Вони припинять із нами дружити, влітку більше не братимуть до табору та не захочуть приїжджати в гості. Ти цього хочеш?

– Подумаєш! Жили ми раніше без них і зараз проживемо, – махнув рукою Костик.

– Ти, можливо, і проживеш, а іншим дітям із християнами дуже навіть добре! Ти про інших
подумав? Негайно, що взяв, поклади назад, а то пізно буде! – наполягав Толик.

Костик знехотя повернувся до намету тітоньки Клави та Віруньки, а за хвилину знову був поруч із Толиком.

– Ти все повернув на місце? – про всяк випадок перепитав хлопчик.

– Звичайно, а навіщо ж я, по-твоєму, туди ходив? – пробурчав Костик, з-під лоба гнівно зиркаючи на Толика.

– Я тобі повірю. Та якщо дізнаюся, що в тітоньки Клави або Віруньки щось зникло, тоді зроблю, як обіцяв: усе розповім Дмитру. Я не хочу, щоб через тебе ми таких хороших друзів утратили.

– От ябеда! – крізь зуби процідив Костик. – Я й зараз дав би тобі такого ляща, але, добре, потерплю трохи. Ти в мене ще отримаєш на горіхи, так і знай!

Толик відвернувся й рішуче пішов на кухню. Ні, він ніколи не був донощиком, навіть коли в сиротинці його кривдили старші хлопці. Він нікому не скаржився, просто ховався в якомусь тихому куточку й гірко плакав. Але ж це зовсім інше. Зараз йому було соромно за Костика й він дуже не хотів, аби діти із сиротинця втратили вірних, чудових друзів-християн лише через один поганий учинок нерозумного хлопчика. Тепер Толик мріяв якнайшвидше обговорити все це з Ісусом. Хлопчик уже звик розмовляти з Господом про все, що його тішило чи непокоїло.

– Агов, ви чого це так довго? – здивувалися хлопці, зустрічаючи Толика й Костика. – Невже в дорозі заблукали? Ми вже давно все прибрали, ось на вас чекаємо.

Костик щось буркнув собі під ніс і побіг на галявину грати у футбол. А Толик сказав Вадику, що хоче трохи прогулятися берегом річки.

– Я з тобою, – сказав Вадик другу.

– Мені потрібно поміркувати про дещо надзвичайно важливе. Вадику, можна я піду сам?

– Ну, гаразд, тільки ненадовго. Мені без тебе дуже нудно, – попросив Вадик.

Толик сидів на березі річки на поваленому дереві й розмовляв з Ісусом:

– Господи, дякую, що Ти допоміг мені поговорити з Костиком. Адже я так сильно його боявся. Якби Ти мені не допоміг, то я нізащо на світі до нього не підійшов би. Мабуть, відтепер у дитячому будинку мені ще важче житиметься, але хочу, щоб християни ніколи нас не полишали, ніколи! Зроби так, Господи, щоб усі наші діти із сиротинця та Костик також стали віруючими. Це було б так чудово! Тоді в нас не траплятиметься бійок, не лунатимуть лайливі слова та ніхто ніколи не братиме чужого.

Толик іще довго говорив з Ісусом про Костика, просив Господа зробити цього хлопчика християнином. А Вадик терпляче чекав на свого найкращого друга й ніяк не міг зрозуміти, що ж так несподівано стривожило хлопчика з пронизливими сірими очима.

ПРИГОДА

Дні в таборі проминали навдивовижу швидко. Вадик і Толик підрахували, що до їхнього повернення в місто залишилося всього два дні, й зовсім засумували.

– Я не хочу з тобою розлучатися, – зізнався Вадик.

– І я також, – сумно сказав Толик.

– Попрошу батьків, аби вони хоч іноді возили мене до тебе в гості. До того ж ми з учнями недільної школи будемо вас відвідувати, ось побачиш!

– Ага, це було б пречудово, – чомусь зажурено відповів хлопчик. – Знаєш, Вадику, хочу на прощання подарувати тобі свій малюнок, більше я поки нічого цікавого не маю, – додав він.

– Оце так! Мені дуже подобається твій малюнок, Толику. Я причеплю його над своїм ліжком. Я ж знаю, що це ти йдеш з Ісусом. Тож це буде майже як твій портрет.

– Ти дуже хороший, Вадику, – дещо зажурено усміхнувся Толик.

– А я подарую тобі на згадку свій бінокль. Знаєш, як цікаво дивитися в нього на вулицю через вікно? Але гляди, щоб старші хлопчики його не побачили, а то заберуть.

– Дякую, я ховатиму під подушку, – кивнув головою Толик.

А потім друзі рушили на річку. Вадик неодмінно хотів навчити Толика плавати. У друга вже трохи виходило, ось тільки потрібно більше тренуватися.

Уночі йшов сильний дощ, тому вода в річці була дуже холодною.

– Бр-р-р, – сказав Вадик, пробуючи її босою ногою. – Толику, сьогодні тобі купатися не можна, ще застудишся й захворієш. Я обіцяв Світлані Іванівні, вашій медсестрі, про тебе піклуватися. Тому наші уроки з плавання відкладемо на завтра.

Толик стояв біля води вже без сорочки й шортів, і погодитися з Вадиком було важко, плавати він любив. Але ж що поробиш, потрібно слухатися, якщо вода в річці дійсно така холодна.

Хлопчики неохоче почали вдягатися, однак раптом почули гучне, відчайдушне нявчання, що лунало просто з річки. Хлопці озирнулися. Звичайно, це був їхній котик, їхній Рудько. Як малюк опинився у воді, діти не знали, але він, безперечно, потребував допомоги хлопчиків. Кошеня несамовито било лапками по воді, щосили намагаючись вибратися на берег, а його великі зелені очі були сповнені жаху. Рудько, звичайно ж, уже побачив і Толика, і Вадика й тепер на все горло своєю котячою мовою благав про порятунок. Чи вміють кошенята плавати, хлопчики не знали, та й ніколи про це думати. Вони бачили перед собою Рудька, який опинився в біді, й цього було достатньо, щоб забути про холодну воду та й узагалі про все на світі. Толик із Вадиком, як за командою, кинулися в річку на допомогу пухнастику. Вадик плавав добре, адже щотижня мама возила його в басейн на уроки плавання, тому запросто дістався до переляканого кошеняти. Рудько був щасливий, коли чіпкі руки Вадика вхопили його худеньке, наскрізь промокле тільце. Толик теж плив до кошеняти, але зовсім повільно. Хлопчик ледь не плакав від радости, коли Вадик повернувся до берега, міцно стискаючи нещасну тваринку.

– Молодець, Вадику, ти так швидко плив, як справжній спортсмен, – тремтячими губами похвалив Толик, коли друзі нарешті вийшли на берег.

Вони обидва, а якщо точніше, то всі троє, дрижали від пережитого страху й холоду. Нещасне кошеня міцно-міцно притискалося до свого рятівника та жалібно нявчало.

– Мій хороший, тепер ти безперечно поїдеш зі мною в місто, – примовляв Вадик, загортаючи малюка у свій рушник. – Рудько, то ти переконався, що я дійсно тебе люблю?

Толик теж метушився біля кошеняти, зовсім не зважаючи на себе. І раптом Вадик схаменувся:

– Толику, швидше витирайся й одягайся. Ти ж геть посинів від холоду, поглянь, як тремтиш!

Хлопчик швиденько витерся своїм рушником, одягнув квітчасту сорочку та шорти.

– Тобі теж треба вдягнутися, Вадику. Ти теж змерз, – примовляв він.

– Я – зовсім інше, я не хворію так часто, як ти. Ох, і навіщо ти побіг у воду, ти ж усе одно не вмієш добре плавати?! – обурювався Вадик. А потім, трохи подумавши, раптом злякано сказав: – Толику, ти ж міг навіть потонути! Як ти про це не подумав?

– Не знаю, – цокотячи зубами, чесно зізнався хлопчик. – Просто я дуже переживав за Рудька.

– Гаразд, біжімо до тітоньки Клави, попросимо її дати кошеняті теплого молока, це йому допоможе. Та й тебе треба напоїти гарячим молоком або чаєм, тоді зігрієшся й не захворієш.

– Добре, – погодився Толик, ледве встигаючи за квапливим Вадиком.

Тітонька Клава голосно обурювалася, витираючи мокру шерсть кошеняти Вадиковим рушником і наливаючи в мисочку тепле молоко:

– Кошеня, звичайно, не потонуло б, адже коти вміють плавати. Але по малюкові видно, що перелякалося не на жарт, та й вода в річці сьогодні така студена! Якийсь бешкетник кинув нашого Рудька в річку. От би він мені попався, я б йому жваво вуха нам’яла й вигнала з табору додому!

– Може, Рудько сам у річку впав? На березі ми нікого не бачили, – припустив Толик.

– Аякже, чого б він сам туди падав?! Ну, гаразд, кошеня вже в цілковитому порядку, а ось ви обидва ще тремтите, немов осикові листочки. Гайда до столу! Маю тут гарячий чай, ще й малинове варення знайдеться, моє улюблене. З дому привезла, сама варила, зараз пригощу.

– Спасибі, тітонько Клаво, – дякували хлопчики, за обидві щоки наминаючи ласощі.

Але малинове варення й гарячий чай Толику аж ніяк не допомогли, й до вечора у хлопчика
підскочила температура. Тоді медсестра Надія Олександрівна напоїла сироту піґулками й забрала його спати до свого намету.

– Хлопчик повинен бути під моїм наглядом, – пояснила вона стривоженому Вадику. – Вранці, якщо не покращає, Толика доведеться відвезти в місто.

– А можна я побуду поруч із ним, – просив Вадик.

– Ні, йому потрібен спокій. Хай Толик спробує заснути, бо сон і відпочинок діють не гірше за будь-які ліки. А ти краще помолися за свого друга, – порадила Надія Олександрівна.

Вадик допоміг наставнику Дмитрові зібрати необхідні речі хворого й перенести їх до намету медсестри. Вадик мав такий стривожений і сумний вигляд, що Дмитру стало його навіть шкода.

– Друже, не переймайся ти так. Ми молитимемося за Толика, й він неодмінно видужає.

– Правда? – пожвавішав Вадик.

– Звичайно, – усміхнувся Дмитро. – Головне: молитися щиро, з усього серця.

Цього можна було й не додавати, адже молитися по-іншому Вадик і не вмів. Хлопчик пішов до свого намету, схилив коліна й почав просити Господа зцілити його немічного друга. Діти в таборі грали в різні цікаві забавки, а Вадик усе говорив і говорив з Ісусом про худенького хлопчика з пронизливими сірими очима.

РОЗЛУКА

Уранці Вадик дізнався, що Толику так і не покращало, тому один із наставників табору на своєму автомобілі збирається відвезти хворого в місто. Почувши цю приголомшливу новину, хлопчик гірко розплакався.

– Та не плач, Вадику, – намагався заспокоїти Дмитро. – Краще зараз провідай свого друга. Ти повинен його підтримати, а натомість сам розкис, тож хутко витри сльози!

– Дмитре, я так за нього молився. Чому він не одужав? І взагалі, це я в усьому винен, не варто було пускати Толика у воду, а самому Рудька рятувати. Чому я тоді про Толика навіть не згадав?

– Не переймайся! Це не твоя провина, просто тоді ви обидва думали про те, кому потрібна допомога, от і все. А зараз, Вадику, твоя допомога потрібна Толику. Його треба підбадьорити, підтримати, запевнити, що все буде добре. Згадай, коли ти хворієш, то так приємно, коли про тебе хтось піклується, хтось жаліє. Зазвичай, для тебе це роблять батьки, еге ж? А Толик рідних не має, тому ти повинен подбати про нього. Молитися продовжуй, не зневіряйся. Бог усе чує,
просто Він відповідає по-різному. В Євангелії написано так: «...тим, хто любить Бога, хто покликаний Його постановою, усе допомагає на добре». Усе, розумієш, навіть щось сумне. Тому не засмучуйся, адже навіть через цю хворобу в житті Толика може з’явитися щось дуже хороше. Наприклад, багато нових вірних друзів. Знаєш, скільки дітей із табору провідали його вранці? Ось бачиш? Справжній друг пізнається в біді. Ну, добре, біжи до Толика, бо незабаром його відвезуть до міста. До речі, завтра ми всі туди повертаємося, тож будемо відвідувати його й там.

Після розмови з Дмитром у Вадика на серці трохи полегшало. Він іще раз помолився Ісусу за свого друга, узяв бінокль і вирушив до намету медсестри. Дорогою він зазирнув на кухню і знайшов там Рудька. Кошеня зраділо хлопчику й радо забралося йому на руки.

– Ходімо, дурненьке, Толика відвідаємо та скажемо йому «до побачення». Він тобі зрадіє. Ех ти, руда твоя голово, через тебе Толик захворів, а ти нічогісінько навіть не розумієш!

Рудько тільки щасливо муркотів у відповідь: де ж йому зрозуміти, що трапилося!

Надія Олександрівна дозволила Вадику побути з другом до самого від’їзду.

– Головне, щоб Толик багато не розмовляв, – попросила вона.

– Добре, – пообіцяв Вадик.

Толик лежав на похідному ліжку, вкритий товстою вовняною ковдрою. На вулиці було неабияк тепло, проте хлопчика все одно дуже трусило, адже він мав високу температуру. Вадик дбайливо простягнув Толику кошеня:

– На, пограй трохи з Рудьком. Він теж за тобою скучив.

– Дякую, Вадику. Як добре ти зробив, прийшовши до мене з кошеням. Друже, за мене не хвилюйся. Я неодмінно видужаю. Я часто хворію, уже навіть звик. Ось поїду в дитбудинок, там Світлана Іванівна зробить укол, і мені відразу полегшає. А ти мене не забудеш, приїдеш у гості, хоча б ненадовго? – раптом стурбовано запитав Толик.

– Звичайно, приїду, може, навіть Рудька із собою візьму, якщо буде слухняним. То як, Рудько, будеш? – усміхнувся Вадик. – А поки ось, тримай, це мій бінокль. Дивитимешся у вікно й нас визиратимеш.

– Дякую, Вадику, це пречудовий подарунок, – через силу усміхнувся Толик.

Хлопчики ще трохи поговорили про різні дрібниці, їм було добре разом. За годину в наметі з’явилася тітонька Клава, яка принесла хворому обід.

– Ого, весела компанія зібралася! Вадику, якщо ти тут, то допоможеш погодувати Толика, а Рудька вистав за двері, бо заважатиме.

Хлопчик слухняно виніс із намету кошеня, а сам знову повернувся до ліжка друга.

Тітонька Клава вже годувала хлопчика духмяною юшкою з ложки, зовсім як маленького.

– Я сам можу їсти, – соромився Толик.

– Ну то й що! Це нічого, ти хворієш, а хворі зовсім як малюки.

Тітонька Клава годувала неспішно, розповідаючи біблійну історію про одного хлопчика, який спочатку раптово захворів і помер, але за молитвою пророка Єлисея Господь повернув його до життя.

– Тож, хлопчики, впадати у відчай ніколи не треба. Головне, бути завжди з Господом, Який ніколи нас не покине. Толику, Бог тебе дуже любить, пам’ятай, – додала тітонька Клава, наостанок цілуючи хлопчика з дитячого будинку в гарячі, розпашілі від високої температури щічки.

Толика проводжали всі діти й дорослі. Хтось пхав йому в долоні цукерки, хтось іграшки, дівчатка принесли квіти. Усі прагнули хоч чимось потішити й розрадити свого друга.

– Дякую вам, – усміхався Толик, але його очі були сумні-пресумні, видно, що дуже важко з усіма розлучатися.

Коли машина з Толиком зникла за деревами, Вадик, притискаючи до себе наїжачене руде кошеня, поспішив до свого намету, складати в рюкзак речі. Тепер він якнайшвидше прагнув
повернутися додому, міцно-міцно обійняти ма-му і тата, а ще розповісти їм про свого чудового друга Толика, за яким він уже сильно тужить.

У ЛIКАРНI

Батьки неабияк скучили за Вадиком, тому, коли їхній син приніс до квартири кумедне руде кошеня, ніхто не заперечував залишити тваринку вдома назавжди.

Мама, очікуючи на сина, приготувала стільки всього смачного, що Вадик спершу навіть подумав, що в родині відзначають чийсь день народження, а не його повернення з християнського табору. Тато купив синові чудовий подарунок – справжню рибальську вудку й маленький ящичок із гачками й поплавками.

– Оце так сюрприз! Тато, спасибі! – спочатку зрадів Вадик, а потім сумно додав: – А ми з Толиком зловили в річці маленьку смугасту рибку. Я все розповім.

Батьки помітили, що сина щось тривожить.

– Вадику, усе гаразд? Чи ти не занедужав? – захвилювалася мама.

– Може, у таборі тебе кривдили? – суворо насупив брови тато.

– Та ні, просто хочу сказати, що я дуже вас люблю, дуже-дуже. А ще я сильно скучив за Толиком. Він захворів, я так за нього переживаю!

– Спершу пообідаємо, а потім, синку, докладно все нам розкажеш, – запропонував тато.

Після обіду родина зібралася в залі, й тато знову попросив Вадика розповісти про табір та свого нового друга Толика. Довго розказував хлопчик, починаючи від першого дня на лісовій галявині, коли думав, що його друг із сиротинця не приїде разом з іншими дітьми до християнського табору. Батьки слухали зі сльозами на очах про те, як Толик захворів. Після зворушливої розповіді, тато сказав:

– Що ж ми сидимо, треба діяти! Можливо, Толик потребує нашої допомоги? Зараз спробую розшукати телефон директорки дитячого будинку, зателефоную їй та дізнаюся, як справи у твого друга.

– Спасибі, татусю, – зрадів Вадик. – Ти найкращий тато на світі, правда, Рудько?!

Кошеня, ніби розуміючи все, що відбувається навкруги, радісно замуркотіло і зручно вмостилося на хлопчикових колінах. Тим часом тато, зробивши кілька дзвінків своїм друзям із церкви, знайшов телефон директорки дитбудинку й уже спілкувався з нею. Потім він скомандував:

– Усе, негайно збираймося, зараз їдемо до Толика! Справи кепські, у твого друга запалення легенів. Але, сину, сподіватимемося, що все буде добре.

– Він у сиротинці? – запитав Вадик.

– Ні, він у міській дитячій лікарні, ми поїдемо туди.

– Ти чув, Рудько, Толик у лікарні. Але тобі туди не можна. Наступного разу його побачиш, коли видужає. То ти зрозумів, руда голово?

Зараз Вадик був одночасно засмученим і щасливим. Він і сам дивувався, як таке можливо, але так і було. Він неабияк засмутився, що Толик так серйозно захворів, але почувався щасливим від можливости побачити друга знову.

Мама зібрала для хворого цілий пакет різних смаколиків, а Вадику порадила прихопити із собою в лікарню якісь іграшки.

– Толик, поки хворіє, з твоїми іграшками не почуватиметься самотнім, – пояснила вона.

Вадик вибрав довгохвосту плюшеву мавпочку, яка здавалася йому найкумеднішою:

– Ось, як гадаєте, Толику сподобається?

– Звичайно, – в один голос погодилися батьки, й незабаром уся родина вже їхала на татовому автомобілі в лікарню...

Толик лежав на ліжку біля вікна, сумно спостерігаючи, як небом повільно пливуть хмари. Іноді він намагався пограти, на що схожа кожна хмарина, іноді згадував християнський табір і Вадика, а іноді думав про небо, те саме, де живе Господь. Толик тихо-тихо, зовсім навіть без слів спілкувався з Ісусом. Хлопчик знав, що Господь його чує, адже Богу не обов’язково говорити голосно. Він запросто вміє читати все, що думаємо й відчуваємо. Він же наш Творець!

І Толик дякував Господу за зустріч із християнами, за кожен прожитий у таборі день, за всіх своїх нових друзів, а особливо за найкращого друга Вадика.

– Я вірю, що він мене не забув, правда, Господи? – запитував Толик, згадуючи свого найкращого друга.

І тут у лікарняну палату квапливо ввійшла медсестра й повідомила:

– Толику, до тебе прийшли гості. Як почуваєшся? Чи зможеш їх прийняти? Лікар дозволив поспілкуватися з ними цілих пів години. То як, згоден?

– Звичайно, – усміхнувся хлопчик. – А хто до мене прийшов?

– Зараз сам усе побачиш, – весело підморгнула медсестра й вийшла з палати.

Повернулася вона за кілька хвилин разом із Вадиком і його батьками.

– Ну, ось, спілкуйтеся. Якщо знадобиться допомога, то я тут, у коридорі, – пояснила медсестра відвідувачам, одягненим у білі лікарняні халати.

– Ой, Толику, здрастуй! – Вадик кинувся обіймати свого друга.

– Здрастуй, Вадику! – протягнув до нього слабенькі тремтячі руки хлопчик. – Я такий радий, що ти мене не забув! Навіть просив Ісуса нагадати тобі про мене.

– А ти, бідолахо, зовсім розхворівся, та не переймайся, скоро одужаєш! – підбадьорював Вадик. – Знайомся, це мої тато й мама.

Толик, помітно зніяковівши, познайомився з батьками Вадика. Адже ніколи не мав тата й мами, його друзі із сиротинця теж, тому зовсім не знав, як потрібно з ними поводитися.

– Не соромся, Толику, – всміхаючись, підбадьорила мама Вадика. – Ми тобі подарунки принесли, тут фрукти й чимало смаколиків. Тому добре їж і видужуй.

– Спасибі, – подякував Толик.

– А це тобі від мене, – Вадик простягнув другу свою мавпочку. – Поглянь, вона чимось на нашого Рудька схожа, така ж скуйовджена й кумедна.

– Ага, – погодився Толик. – А як поживає наше кошеня? Ти привіз його з табору?

– Звичайно, йому в нашій квартирі дуже навіть сподобалося, тепер не захоче назад до лісу. Толику, ти швидше видужуй, а потім поїдеш до нас у гості, сам усе побачиш.

– Я спробую. Медсестри кажуть, що я слухняний хворий, – закивав головою хлопчик.

– Тобі що… уколи роблять? – майже пошепки запитав Вадик.

– Ага, й піґулки гіркі дають. Я всі їх приймаю, щоб якнайшвидше видужати.

Вадику стало шкода Толика, навіть захотілося заплакати, але він усе одно усміхався, адже треба комусь підбадьорювати друга.

Діти ще трохи погомоніли, а потім до палати зазирнула медсестра:

– Друзі, час вашого візиту сплив. Приходьте до Толика іншим разом.

– Ну, що ж, до побачення. Толику, видужуй, ми молитимемося за тебе й всі наші друзі з церкви також, – сказав на прощання тато.

– Не сумуй, Толику, ми скоро знову приїдемо, – пообіцяв Вадик.

Мама нахилилася до хворого хлопчика, своєю м’якою долонею поправила скуйовджене волосся, поцілувала в гарячу від високої температури щічку й ніжно прошепотіла:

– Толику, ми тебе дуже любимо, видужуй!

Чомусь від цих ласкавих слів розпашілими щоками хлопчика побігли швидкі струмки сліз. Напевно, так плачуть усі сироти, коли їм із материнською ніжністю говорять про любов.

КОСТИК

Того вечора Вадик довго не міг заснути. На м’якому килимку біля його ліжка вже давно дивився свої котячі сни Рудько, а хлопчик усе молився й молився за друга:

– Ісусе, благаю, почекай, не забирай Толика до Себе на небо, мені без нього так важко житиметься на світі.

Вадик дивився на малюнок, який причепив над своїм ліжком, і думав, настільки ж схожий на Толика тоненький силует дитини. А, може, Вадику так лише здалося через тьмяне світло нічної лампи в кімнаті?

Батьки Вадика теж не спали. Вони молилися за нещасного сироту, довго обговорювали його долю та непрості долі всіх осиротілих дітей.

Відтоді сім’я Вадика щодня відвідувала хворого. Якщо ж з якоїсь вагомої причини їм не вдавалося приїхати, тоді мама телефонувала лікареві й цікавилася здоров’ям хлопчика.

Тим часом бідолашному Толику дедалі гіршало, його слабенький організм усе ніяк не міг здолати жорстоку хворобу. Коли вихователі в дитячому будинку повідомили, що Толик може померти, то багато дітей гірко плакало, деякі навіть молилися за свого друга. А один темноволосий хлопчина плакав більше за всіх, і вранці попросив медсестру Світлану Іванівну неодмінно взяти його із собою до лікарні, щоб провідати Толика. Це був Костик.

– Мені треба сказати Толику дещо надзвичайно важливе. Можна поїхати з вами, Світлано Іванівно? Прошу вас!

Медсестра пильно подивилася хлопчикові в очі й погодилася. Так Костик опинився в лікарні, де лежав Толик.

Поки Світлана Іванівна про щось довго розмовляла з лікарем, Костику дозволили недовго побути з Толиком. Хворий лежав на своєму ліжку, і, здавалося, спав. Костик побачив змарніле, схудле обличчя Толика й несподівано розридався.

– Костику, ти чого? – ледь розплющивши очі, слабеньким голосом запитав хворий. – Ти чого плачеш?

– Пробач, Толику, це через мене ти можеш померти.

– Що ти! Що ти! Я ж просто захворів, це не вперше. Це не твоя провина, – спробував утішити хлопчик.

– А от і моя! Ти через мене захворів. Це я тоді підстеріг вас із Вадиком біля річки, а потім жбурнув у воду твоє кошеня. Мені так хотілося зробити щось тобі на зло, на мене вередливість напала, розумієш? І все через те, що тоді в таборі змусив у намет тітоньки Клави повернути вкрадену річ. Вибач, Толику. Я не знав, що все таким боком вилізе! Учора в дитячому будинку всі, хто увірував у Бога, молилися за тебе. Я теж молився, Толику. Я попросив вибачення в Ісуса, а тепер ось хочу, щоб і ти мене простив. Обіцяю, коли одужаєш, я буду твоїм кращим другом, буду за тебе заступатися і в усьому допомагати. Головне, видужуй, добре? Пообіцяй, що неодмінно повернешся здоровим.

– Гаразд, – пообіцяв Толик і знову усміхнувся. – Костику, я дуже радий, що ти прийшов до мене і що ти все зрозумів. Це добре, що ти став християнином, це найголовніше! Тепер ти не сирота, бо маєш Небесного Отця. Ось побачиш, як це чудово. Поки хворію, я з Ним постійно розмовляю і від цього мені кращає. А тебе я прощаю, звісно, прощаю. Я з радістю буду твоїм другом, Костику.

Коли Світлана Іванівна ввійшла до палати, обидва хлопці щасливо усміхалися.

– Так, я бачу, справи не такі вже й кепські, якщо наш Толик так радісно усміхається! – сказала вона.

– Я видужаю, обов’язково, от побачите, – запевняв хлопчик.

– Ми всі на тебе чекаємо, – стискаючи другу руку, промовив Костик. – А це тобі наші передали! Тримай!

І Костик почав діставати з кишень своїх штанів різні цікаві штучки: якісь фантики, марки, згорнені малюнки, усе те, що могли подарувати своєму другу діти із сиротинця.

Толик на все дивився з неабияким захопленням і вдячністю:

– Спасибі. Передай усім вітання! Скажи, що я за ними дуже сумую.

– Авжеж скажу, – пообіцяв Костик.

ПРИГОЛОМШЛИВА НОВИНА

Вадик несподівано зауважив, що мама й тато від нього щось приховують, адже вони постійно шепотілися то в одному кутку квартири, то в іншому, потайки від нього обговорювали щось надзвичайно важливе. Спочатку Вадик на це не зважав, потім йому зробилося дуже цікаво: що так захоплено обговорюють батьки. А ще пізніше Вадику зробилося прикро, що дорослі щось від нього приховують. Урешті-решт хлопчик не витримав і якось за вечерею, намагаючись бути серйозним, як батько, коли йдеться про важливі речі, сказав:

– Мамо, тато, чому ви потайки від мене ділитеся секретом? Це дуже навіть нечесно, ось у мене від вас жодних таємниць немає! А ви постійно щось без мене обговорюєте!

Батьки перезирнулися, кивнули одне одному, і раптом тато запитав:

– Вадику, чи хочеш мати брата?

Хлопчик прискіпливо подивився на мамин гнучкий стан, але вона тільки розсміялася:

– Та ні! Чи хочеш мати дорослого брата, такого, як ти?

– Як я? – Вадик задумався. І раптом його осінило: – Ви хочете сказати, що ви… що ми… що Толик… Він буде з нами?!

– Так. Якщо ми більше не можемо мати власних дітей, то чому б не всиновити хлопчика? То як? – запитав сина тато.

– Приголомшливо! Це найкраща у світі новина! Чому ви раніше мені не сказали? Хіба можна таку гарну новину так довго приховувати?

– Вибач, синку. Ми довго про це молилися, вирішували справи з документами, але тепер усе добре, крім одного.

– Окрім чого, тато?

– Толик досі хворий. Лікар радить відвезти хлопчика в санаторій. Він погодився, що в родині дитина одужає краще, тому навіть схвалив наше бажання якомога швидше всиновити Толика. Я купив дві путівки в санаторій для Толика та мами, а ми з тобою, сину, почекаємо на них удома. За цей час ми придбаємо все необхідне для твого брата. Відтепер тобі в кімнаті доведеться трохи потіснитися, – усміхаючись зауважив тато.

Вадику здалося, нібито він бачить найдивовижніший сон у світі.

– Звичайно, як добре, що ми з Толиком тепер завжди будемо разом! Спасибі, тато, спасибі, мамо! Ви в мене, тобто в нас із Толиком найкращі батьки на світі!

Вадик безперестанку цілував маму й тата, дякуючи за таку чудову новину.

Потім, трохи заспокоївшись, хлопчик запитав:

– А Толику ви також нічого не сказали?

– Так, не сказали. Але припускаємо, що він не заперечуватиме. Як ти гадаєш? А поговорити з хлопчиком ми хочемо сьогодні й разом із тобою. Якщо він погодиться з нашим рішенням, то завтра підпишемо останні папери, і тоді Толик стане твоїм братом, синку.

– Він погодиться, обов’язково погодиться,
ось побачите! – запевняв батьків Вадик. – Та поки вирішімо, що треба йому, тобто моєму братові, купити. Ти, тато, купи йому ліжко, й постав навпроти мого, це буде чудово! А ти, мамо, вибери йому таку саму піжаму, як у мене. Ми з Толиком будемо як брати-близнюки. Я подарую йому всі свої іграшки. Толик не жадібний, я знаю, і, якщо захочу, дозволить мені ними пограти. Тато, ти ж хотів наступного літа купити мені велосипед, пам’ятаєш?

– Звичайно, синку, пам’ятаю, – підтвердив батько.

– Але тепер тобі доведеться купувати цілих два велосипеди! Ось так! – без угаву торохтів Вадик. – Тато, якщо на два велосипеди не вистачить грошей, не біда, ми з Толиком іще почекаємо. Головне, ми будемо разом, еге ж?! Ой, леле, лишень уявіть, як усі в церкві здивуються, коли ми з Толиком удвох прийдемо в недільну школу. А як радітиме Дмитро, наш наставник! А ще вся церква!

Раптом Вадик тривожно запитав:

– Але ж наш Толик видужає? Він не помре?

– Ми віримо в це, сину, а рішення залишається за Господом. Ти ж знаєш, – серйозно відповів тато. – Але досить про сумне. Краще подумай, що ще ми повинні купити нашому Толику, поки він із мамою буде в санаторії.

І Вадик знову мріяв уголос, що він подарує своєму любому братові.

Увечері тато, мама й Вадик вирушили в лікарню до Толика. Хлопчик завжди радів усім своїм відвідувачам. Його великі сірі очі світилися особливим захопленням, коли до нього приходила сім’я Вадика. Так було й цього разу.

Погодувавши хлопчика фруктами, мама раптом дуже просто запитала:

– Толику, чи хотів би ти завжди жити з нами, бути нашим сином і братом Вадика? Тобі не доведеться повертатися в сиротинець, хіба лише в гості до своїх друзів.

Толик здивовано поглядав то на маму, то на тата, то на Вадика.

– Ну, чого ти задумався, друже? Ти не хочеш бути моїм братом? – захвилювався Вадик.

– Хочу, дуже хочу, – відповів хлопчик. – Але я хворію і, напевно, можу померти.

– Мама поїде з тобою в санаторій, і там ти швидко видужаєш. До того ж моя мама, точніше, наша мама, знаєш, як уміє доглядати хворих? Я це знаю, вона не гірша за медсестру! Ну, Толику, ти погоджуєшся?

Мама, схилившись над хворим, знову цілувала його гарячі щічки й ніжно-ніжно, як це вміють тільки мами, шепотіла йому про любов. А маленькому хлопчикові із сиротинця здавалося, що в його житті здійснюється неймовірна мрія, мрія кожної сироти – мати сім’ю.

Тато стояв поруч, і Толик бачив, як у добрих очах чоловіка, який захотів стати його батьком, блищали великі сльозинки.

Наступного дня дорослі підписали останні папери на всиновлення, і Толик став справжнім братом Вадика. А потім він із мамою поїхав на цілий місяць до санаторію, звідки повернувся зміцнілим, здоровим і надзвичайно щасливим. Так, інакше й бути не могло, адже за маленького сіроокого хлопчика молилося так багато щирих християн.

ВИСНОВОК

Ось так закінчилася наша книжка про Вадика й Толика. Сподіваємося, діточки, що вона вам сподобалася. Нам дуже хочеться, щоб ця історія допомогла вам бути справжніми християнами, любити своїх батьків, свою церкву й бути уважними до чужого горя. А його навколо нас так багато, адже ще чимало у світі дітей-сиріт, про яких нікому подбати, хто так потребує любови та розуміння. Моліться за них, юні християни. А якщо є можливість, відвідайте їх, розкажіть їм про прекрасного Небесного Батька, Який любить найніжнішою та найпалкішою любов’ю!