У чому сутність?

Відповіді на життєво важливі питання

Уоррен Норман

У ЧОМУ СУТНІСТЬ?

„Джім довго і важко працював протягом всього свого життя. Недавно він вийшов на пенсію, і ми мріяли про той час, коли почнемо, нарешті, насолоджуватися життям, але він помер. Для чого тоді були всі мрії і все інше?“

„У нас народилася дитина. Подорослівши, вона вибрала свою дорогу в житті; останнім часом у неї виникає багато непорозумінь з оточуючими. У чому сенс її народження?“

„Я був одружений два роки. Ми збирали гроші на спорудження власного будинку. Здавалося, що все йде чудово, і раптом моя дружина втекла з пройдисвітом. В чому смисл того, що було між нами?“

„Я сумлінно вчився в школі, пізніше отримав вищу освіту, а тепер не можу знайти роботу. Навіщо тоді були всі мої старання?“

„Тільки через вісім років після одруження у нас, нарешті, народилася довгоочікувана дитина. А тепер у нашої маленької донечки рак. Як збагнути це?“

„Все йде до того, що в одну мить ми всі злетимо в повітря. У чому ж тоді сенс нашого існування?

„Я ходжу на роботу, повертаюсь додому, їм, сплю і знову працюю. Життя таке похмуре, нудне, остогидле. У чому його сутність?“

У чому сенс життя, навіщо я живу? Чи існує Бог, і для чого Він все це створив?

ХТО Я?

В житті дуже часто стикаєшся з тим, в чому не так вже й легко можна розібратися. Настає момент, коли, нарешті, запитуєш себе:

„Хто ж я такий?“

„Що таке життя?“

„Для чого я прийшов у цей світ?“

Я відчуваю себе таким нікчемним і надзвичайно дивуюся, коли раптом виявляється, що я ще щось значу. Для держави я всього лише один з багатьох мільйонів. Чи може моя особистість щось значити?

Я дивлюся в дзеркало і іноді лякаюся незнайомця, який пильно вдивляється в мене.

Я живу, я повинен жити, я ходжу на роботу, розмовляю з людьми, їм, лягаю спати і прокидаюся наступного дня. І все це починає здаватися мені пустим і безглуздим. Час швидко плине вперед. Дні народження приходять і минають, і я дивуюся, куди ж зник минулий рік. Де я в усьому цьому? Здається, що я стрімко несуся в нікуди. Всесвіт величезний, безмежність космосу лякає. Навіть наша земля — крихітна точка в океані зірок і галактик, віддалених від нас на мільйони світлових років. Уперше в історії людства з’явилася можливість висадити в повітря нашу планету з усім, що на ній знаходиться. Все це схоже на безглуздий жарт.

Ми йдемо на похорон нашого знайомого, що загинув в автомобільній катастрофі. Ми дізнаємося про друга, вбитого раком у розквіті сил, і нас вражає думка: „Адже це могло трапитися і зі мною!“ І починаємо замислюватись: чи існує що-небудь після смерті, чи з її настанням для мене все закінчиться?

Найчастіше ми просто намагаємося всі ці запитання відкинути, захоплені нестримною каруселлю життя з усіма його мерехтливими атракціонами.

Але страх, страждання і сумніви не зникають. Вони чатують на нас, завжди готові спливти на поверхню.

У ЧОМУ ПОЛЯГАЄ МЕТА ЖИТТЯ?

„Все, що я хочу, — це бути щасливим. До того часу, поки у мене є сім’я, дім, друзі і вдосталь грошей для того, щоб я міг робити все, що хочу і коли хочу, — життя прекрасне. Все гаразд!“

Але в душі ми знаємо, що все це не задовольняє нас. Ми намагаємося викоренити все неприємне в нашій свідомості і не бажаємо зазирнути в себе, боячись того, що ми можемо там побачити. А дні, тижні і роки нашого життя проминають все швидше й швидше.

Потім відбуваються трагедії. Ти втрачаєш роботу. Руйнуються зв’язки з рідними. Хтось із них, кого ти любиш, вмирає, і твій затишний маленький світ розбивається вщент.

„О, Боже!“ — вигукуємо ми, не впевнені в тому, чи існує Бог, Який би чув нас або цікавився б нами. І ми почуваємо себе самотніми та спустошеними.

Щастя, яке здавалося нам таким надійним, зникає, як ранковий туман.

Ця книга написана для того, щоб ти нарешті дізнався: Бог існує, Він турбується про тебе, ти Йому не байдужий. Він визначив призначення кожного, з тим, щоб поступово і впевнено привести його до наміченої мети.

ЗВІДКИ МИ ЗНАЄМО, ЩО ІСНУЄ БОГ?

Дехто говорить: „Бога немає, тому що я Його не можу побачити“. Але ж кожного дня ми стикаємося в житті з величезною кількістю речей, які не можемо бачити, але добре знаємо, що вони існують.

Ми не можемо бачити вітер. Але ми знаємо, що він існує, бо бачимо, як він розвіває білизну, що висить на мотузці, чи тріпоче листям на деревах.

Ми не можемо бачити електричний струм. Але ми знаємо, що він існує, тому що бачимо світло, випромінюване електричною лампочкою.

Ми не бачимо повітря. Але ми знаємо, що воно існує, бо не можемо прожити без нього жодної хвилини.

Ми не можемо бачити любов, але ми відчуваємо її прояв, коли хто-небудь турбується про нас.

Ми не можемо побачити Бога. Але ми знаємо, що і Він існує, бо бачимо навколо себе чудовий світ. Він сповнений чарівності і краси, дивовижний за своєю будовою від найдрібніших комах до безмежного всесвіту.

Ніщо не з’являється випадково. Як, наприклад, не може виникнути сама по собі книга: слова не прилітають звідкись і не вишикуються у належному порядку. Хтось повинен розставити їх так, щоб в комбінації одне з одним вони набули певного змісту. Значить, у кожної книжки має бути автор — той, хто б її написав. Картина повинна мати свого творця: вона є витвором якогось художника. Будинок не з’являється без певного плану — для його спорудження необхідний архітектор.

Те ж саме характерне і для нашого всесвіту. Він не виник випадково, сам по собі. Хтось витворив його. Цього великого Проектувальника, Архітектора, Творця ми називаємо Богом.

ЗВІДКИ Ж БОГ?

Бог! Цим ім’ям ми називаємо великого і прекрасного Творця, єдиного, Хто створив світ, і Того єдиного, Хто дає життя.

Ми живемо в часі, значить, у нас € початок і кінець — народження й смерть. Тому, що все це стосується нас, ми думаємо, що це стосується й Бога.

Але Біблія говорить про Бога, Який не має ні початку, ні кінця. Він не обмежений часом — годинами, днями, тижнями, місяцями і роками, як ми.

Якби хтось створив Бога, то цей хтось повинен бути більшим, ніж Сам Бог. Але ж Бог — Всесильний, Всемогутній. Хто Його створив? Відповідь: ніхто.

Подумай про космічний простір. Він не має ні початку, ні кінця. Бог вічний, Він також не має ні початку, ні кінця. Він настільки величний, що наш розум не спроможний це осягнути.

Ми живемо в світі, що постійно змінюється. Моди змінюються, політичні системи виникають і руйнуються, герої спорту і зірки музичного світу то підносяться на вершину популярності, то про них зовсім забувають.

Ми самі, зокрема наші уподобання, звички, наше тіло, також змінюємось. Бог же не змінюється ніколи. Його любов і турбота про нас також незмінні. Він не може любити нас сьогодні, а завтра ігнорувати. Він — єдиний, на Кого можна покластися, і Хто ніколи нас не залишить. Він ніколи не старіє і не слабшає.

ДО КОГО ПОДІБНИЙ БОГ?

Вивчаючи літературний твір, ми можемо уявити собі людину, яка його написала. Вдивляючись у світ, в якому живемо, ми можемо пізнати його Творця. Ми побачимо, що Він любить красу і розмаїття кольорів. Ми відзначимо, як турботливо ставиться Він до найменших деталей. Він — першокласний інженер і архітектор.

Створення людського тіла — це справа рук великого майстра, який поєднав красу тіла з його виключною функціональністю.

Масиви гір і масштаби морів, безмежний космічний простір свідчать нам про всемогутню силу їхнього Творця — Бога. Але на що схожий Сам Бог? Відкривши Його для себе, ми б хотіли зазнати одкровення від Нього Самого. Це одкровення можна знайти в Біблії. Вона говорить: „Бог є Дух“. Але як це розуміти?

У нас є тіло, щоб ми могли жити в ньому тут, на землі. Тіло риби пристосоване до життя у воді. Бог — на небесах, оскільки Він — Дух.

Це не значить, що Бог — це щось примарне. Він має волю й розум. Він здатний бути скрізь, знати й бачити все, що відбувається. Він здатний любити, спрямовувати й підтримувати нас. Він надто великий для того, щоб ми могли зрозуміти Його досконало.

І тому Він вирішив Сам зійти до нас в тому доступному образі, який ми здатні сприйняти. Він прийшов, як дитя. Його мати була звичайною дівчиною, яку звали Марією. Він народився так само, як народ жуємося ми, але з тією різницею, що Його Батьком був Сам Бог.

Ісус Христос був справжньою людиною, але Він був також і істинним Богом. Він жив нормальним людським життям, але Він був також Богом, що жив серед нас. Оскільки Він був людиною, то знав усі проблеми, з якими ми стикаємося. Оскільки Він — Бог, то Він здатний допомогти нам. Христос сказав: „Хто бачив Мене — бачив Отця“.

„На початку створив Бог небо й землю“. Біблія свідчить, що в основі чудового і гармонійного всесвіту стоїть Бог, Який задумав і створив все, що існує.

З ЧОГО УСЕ ПОЧАЛОСЯ?

Вчені стверджують, що пройшли мільйони років, перш ніж наша земля стала такою, якою ми бачимо її сьогодні, і що вони можуть точно визначити її вік. Але коли ми звернемося до Біблії, то вже в першій книзі Буття прочитаємо, що світ створено протягом шести днів. Чи не суперечать ці твердження одне одному?

Ми повинні пам’ятати, що Біблія — це не наукова книга і написана не тією мовою, якою користуються вчені. Єврейське слово „день“ може означати не лише двадцять чотири години, але й одне століття чи певний період часу. Перша глава книги Буття звертає нашу увагу, здебільшого, не на те, як і в який час все відбулося, а на те, чому саме це сталося.

В процесі творення ми бачимо Бога, Який неквапливо, але наполегливо здійснює план, розроблений Ним для всього живого. Але в чому ж полягала Його мета і чому ми увійшли до Його плану?

Ми були створені за подобою Божою. Це не значить, що і Бог має людську подобу. Це значить, що, як і Бог, ми здатні любити і вибирати, думати і приймати раціональні рішення. У нас є розум і воля. Ми були створені для близького, особливого спілкування з Ним — пізнавати Його, любити Його і бути Його дітьми.

Ми були створені, щоб прославляти Бога. Навіть примітивні народи мають підсвідоме бажання вклонятися надприродному.

Ми були створені, щоб управляти землею й усім живим на ній, розумно використовуючи її дивовижні ресурси.

В нас закладено невичерпні творчі здібності до музики, медицини, винахідницького та інженерного мистецтва. Людині властиво винаходити і досліджувати. Там, де талант творчо використовується, ми бачимо Бога і Його роботу, незалежно від того, усвідомлюємо ми це чи ні. Адже Бог не тільки дав життя в усіх його варіантах і багатстві, Він, перш за все, — його першоджерело.

ЯК ВИНИК ГРІХ?

Все було добре в світі, створеному Богом. Він потурбувався про їжу і питво для всякого створіння. Перші люди були оточені Його любов’ю і турботою. Бог призначив їх бути Його друзями, доглядати і турбуватися за всіх на землі. Бог дав їм чудовий дар — незалежну волю.

Він не створив їх схожими на роботів, які б автоматично любили й підкорялися Йому. Неможливо змусити кого-небудь любити. Любов може виникнути лише вільно і природно.

Дар свободи вибору — це якраз те, що відрізняє рід людський від тварин. І чоловік, і жінка отримали від Бога здатність відрізняти добро від зла, гарне від поганого. Вони були вільні любити один одного чи ні, любити Бога чи не любити, робити те, що Йому бажане, чи задовольняти свої власні бажання, жити для Бога чи для себе. І раптом вони обрали непокору. Вони відчули себе справедливішими і розумнішими, ніж Бог.

Чому ж це сталося? Як і звідки гріх увійшов в їхнє життя?

Все зло та гріх прийшли від диявола. Кожен, хто вірить в існування зла, по суті вірить в те, що існує диявол — втілення всього найгіршого, і що він існує як особистість. Але чи не є він комічною фігурою з рогами та довгим закрученим хвостом?

Біблія говорить про диявола цілком серйозно. Ця біблійна фігура далека від будь-чого комічного. Диявол був одним із ангелів слави на небесах. Тоді його звали Люцифером, що означає „носій світла“. Але гордість і заздрість пробудили в ньому бажання стати рівним Богові. Він був вигнаний Богом і тепер намагається зробити все, щоб настроїти кожну людину проти Бога.

Диявол чи сатана (це ім’я означає „брехун“, „обманщик“), спокусивши Адама і Єву, привів їх до гріха та непокори Богу. Таким чином гріх і зло увійшли в наш світ і в наше життя.

Диявол спокусив людей на самому початку людської історії. А оскільки люди слухають і приймають неправду диявола, то потрапляють вони на шлях зла і свавілля. Так увійшли в наше життя злочин, зло і страждання. Тому навколо нас так багато несправедливості, зруйнованих зв’язків між людьми, охоплених самолюбством і зажерливістю. Не Бог стоїть в центрі нашого життя, а наш егоїзм. Це стосується не тільки нас самих, але й усіх та кожного, з ким нам доводиться стикатися у житті.

Біблія називає цей стан гріхом і стверджує, що весь світ перебуває у злі. Це стосується і тебе, і мене.

Тільки один з кожних трьох жителів нашої планети наїдається досхочу, інші ж лягають спати голодними. Якщо все, створене Богом, було добрим, звідки взялася несправедливість?

ЧОМУ МИ ЧИНИМО ЗЛО?

Чому нам значно легше грішити, ніж іти правильним шляхом? Ми не вчимо дітей бути егоїстами, але виявляється, що егоїзм природно випливає з їхньої натури, і нам доводиться вчити їх бути добрими і слухняними.

Кожен бажає, щоб сповнювалися саме його бажання. Зло і несправедливість супроводжують кожну окрему особу, яка з’явилася на світ. Світ наповнений ненавистю, віроломством, егоїзмом і зрадою. Новини радіо і телебачення свідчать про це безперервно. Кожен намагається відстояти свої права, не турбуючись про інших. Якщо ми чесно заглянемо в себе, то побачимо, що і наше життя не відрізняється від інших.

Ми всі намагаємося йти своєю власною дорогою егоїзму, а це якраз те, що Біблія називає гріхом. Багатьом не подобається слово „гріх“, і вони намагаються замінити його іншим. Наприклад: провина, помилка, недолік, слабкість. Звичайно слово можна змінити, як етикетку, але суть його від цього не зміниться. Так, в аптеці можна зняти етикетку з написом „отрута“ і замість неї поставити іншу; однак це буде не тільки нерозумно, але й смертельно. Тому Біблія суворо дотримується істинного значення слова „гріх“.

Гріх — це не тільки вбивство, крадіжка, брехня чи перелюб. Гріх — це коли я роблю тільки по своїй волі, тільки те, що я хочу. В цьому корінь всіх наших бід, нещасть і непорозумінь.

Гріх — це коли я не можу бути з Богом. Він створив мене і дав мені все, що я маю: здоров’я, тіло, душу, здібності. Я б не зміг їх дати собі сам. Всім цим я зобов’язаний Богові. Тому гріх — це коли я кажу: „Я сам господар свого життя, воно належить мені, і я можу робити з ним, що захочу“.

Гріх — це коли я люблю Бога не всім серцем. Ісус дав нам заповідь: „Люби Господа Бога Твого усім серцем твоїм і всією душею твоєю, і всією думкою твоєю. Це перша і найбільша заповідь в законі“.

Ніхто з нас не любить Бога так, як тут сказано. Ми всі порушили цю заповідь. Ми всі в серці своєму надаємо перевагу собі, а не Богові. І в цьому вся наша трагедія.

ЩО СПРИЧИНИЛО СВІТОВЕ БЕЗЛАДДЯ?

Все, що ми робимо, позначається на оточуючих. Доброта приносить щастя іншим людям, егоїзм несе горе і біль.

Біблія говорить: що ми посіємо, те й пожнемо. Моя егоїстична натура впливає не тільки на моє життя, але й на всіх людей, з якими мені доводиться спілкуватися.

Гріх.

Гріх схожий на брудну пляму на чистій сторінці. Самозакоханість, безтурботність, хитрість, неправда, непристойні справи і розмови не тільки поступово спотворюють наш власний характер, але й отруюють оточуючих нас людей. Дуже часто ми навіть не усвідомлюємо, як наші слова і думки впливають на інших.

П’яниця-батько приносить в свій дім невимовне горе і завдає величезної шкоди сім’ї. Самозакохане „я завжди правий!“ — передумова до швидкого руйнування дружніх зв’язків чи сім’ї.

Влада і вплив гріха.

Гріх подібний до бур’яну в саду. Якщо його не виривати з корінням, він швидко розростеться по всьому саду. Навіть найменший ганебний вчинок може швидко перерости в згубну звичку, якої ми не зможемо позбутися. Перша спроба вживання наркотику, яку ми необдумано робимо, стає пасткою, з якої часто вже неможливо вибратися. Одне брутальне слово, слідом за яким немає пояснення чи прохання простити, здатне також зруйнувати дружні стосунки.

Корінь людських проблем, як і біда поганого водія, полягає в тому, що ми бачимо світ зі своєї власної точки зору і обираємо шлях за своїм власним розсудом. Біблія називає наш егоцентризм гріхом.

Гріх відокремлює.

Перш за все, гріх відокремлює нас від Бога. Гріх схожий на важкі суцільні хмари, що ховають сонце. Тому нам здається, що Бог далекий і неприступний. Насправді Він так близько, Він оточує нас скрізь. Але гріх зводить ніби нездоланний бар’єр між нами і Богом.

Гріх перешкоджає нашому спілкуванню з Богом. Бог святий і чистий. Він ненавидить гріх, але любить нас. Наш гріх закрив нам дорогу до Нього. Він знає, як нам допомогти, але не може цього зробити до того часу, поки наш гріх перешкоджає цьому.

У ЧОМУ ВИХІД?

Що ж ми можемо зробити? Відповідь: нічого. Ми не можемо зруйнувати бар’єр самі. Ми не можемо наблизитися до Бога самі по собі. Біблія використовує ряд наочних прикладів-притч, щоб ми зрозуміли наше становище. Ми закуті в кайдани в глибокому підземеллі, з якого немає виходу. Ми загрузли в болоті і чим більше докладаємо зусиль, щоб вибратися, тим глибше занурюємося в смердюче баговиння.

Ми заблукали й безцільно бродимо по лабіринту, все далі й далі віддаляючись від виходу.

Ми тонемо, занурюємося все глибше, не вміючи плавати і не маючи уявлення, як плавати.

Ні наша щирість, ні навіть релігійність, ні добрі справи та виконання релігійних обрядів не врятують нас. Що робити? Де вихід? Ми потребуємо спасіння. Ми маємо потребу в тому, хто б знайшов нас і вивів із підземелля, хто витягнув би нас з баговиння, хто б знайшов нас і привів додому, хто врятував би нас і не дав втопитися, хто позбавив би нас даремних зусиль і не давав би марних порад. Нам потрібен Спаситель. В Біблії сказано про це: „Бо так полюбив Бог світ, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб кожен, хто вірує в Нього, не згинув, але мав життя вічне“. Це доказ того, що Бог любить нас і піклується про нас. Він прийшов Сам у образі Ісуса Христа. Ісус сказав, що Він прийшов знайти й урятувати загиблих та звільнити полонених. Він прийшов не тільки для того, щоб ми побачили, який Бог. І не тільки для того, щоб повчати нас і наставляти на шлях праведний. Він прийшов визволити і врятувати нас ціною Свого власного життя.

ЧИ ДІЙСНО ІСНУВАВ ІСУС ХРИСТОС?

Дехто сумнівається в тому, що Ісус жив насправді. Чи не є Ісус Христос міфологічною особою?

У нас є всі підстави стверджувати, що Ісус був історичною особою. Він справді жив тут, на землі. Він народився в маленькому містечку Віфлеємі, в Ізраїлі, в той час, коли країна перебувала під владою Римської імперії. Крім того, саме існування християнської церкви доводить, що Ісус — особа історична. Мільйони християн протягом багатьох століть свідчили, що вони знають і люблять Христа, і що все їхнє життя змінилося під впливом Його любові.

Мета Біблії — показати нам реальність Ісуса. Чотири Євангелія — Матвія, Марка, Луки та Іоана — написані людьми, які або особисто знали Ісуса Христа, або отримали інформацію з першоджерел. Багато з розказаних ними епізодів Його життя дають нам можливість побачити Христа ніби своїми очима.

Такі славнозвісні історики, як римляни Пліній і Тацит, що жили на рубежі другого століття, констатували: перші християни були послідовниками якогось Ісуса, розіп’ятого римським прокуратором Понтієм Пілатом, і Який, як стверджували, воскрес із мертвих. Пліній був дуже занепокоєний тим, що християни молилися, тобто вклонялися Христу як Богу, і храми язичників обезлюдніли, оскільки все більше людей ставало християнами.

Йосип Флавій, іудейський історик, що жив за тих часів і не любив християн, детально описує життя і вчення Ісуса Христа, Його смерть і Його воскресіння як незаперечний факт. Він описує Ісуса Христа як мудру людину, чиї справи і вчинки дивували всіх.

Отже, Ісус — особа історична. Але ким же Він був насправді?

КИМ БУВ ХРИСТОС?

Ісус був повноцінною людиною. Він народився від матері, як і всі люди. Він виріс в сім’ї і з раннього віку працював теслею в маленькому селищі.

У тридцятилітньому віці Він почав служіння вчителя, проповідника, йдучи з міста в місто, з села в село по всьому Ізраїлю, не маючи ні Свого дому, ні Свого майна.

Він завжди був оточений друзями, серед яких було декілька рибалок і один збирач податків. Три роки Він ходив, зцілюючи, навчаючи і турботливо відгукуючись на всіляку нужду та горе.

Він любив іноді залишатися на самоті і йшов один в гори молитися Своєму Небесному Отцю. Решту часу Він був з людьми в домах і на вулицях і радів, спілкуючись з ними. Він мав здатність привертати до Себе людей будь-якого стану: від начальників синагог до покидьків суспільства — розбійників і повій.

Він очищав прокажених і зцілював від усіх хвороб. Інколи Він воскрешав померлих на очах багатьох свідків. Він виганяв злих духів з людей, вселяючи в їхні душі мир і спокій.

Його життя було присвячене лише одній меті: допомагати і служити іншим. Він не здійснив жодного проступку. Йому жодного разу не довелося сказати: „Я винен“ чи попросити пробачення.

В Ньому не було ні егоїзму, ні заздрощів, ні злості. Всі Його діяння свідчать про істинну любов до людей.

Так, Він справді гнівався, але гнів Його був праведним. Він чудово володів Собою. Він розгнівався, коли побачив, що Дім Божий, замість того, щоб бути Домом молитви, став вертепом торгівців.

Він знав голод і спрагу. Якось Він так втомився, що заснув у маленькому човні під час сильного шторму.

Він знав, що таке щастя і дружба. Йому доводилося плакати в глибокій журбі. Його залишили друзі. Ним нехтували і ставилися до Нього несправедливо. Він зазнав великих страждань, коли Його катували, а потім розіп’яли на хресті. Це був найбільш жорстокий спосіб страти, який римляни застосовували лише до рабів. Однак навіть Пілат, римський намісник, який керував стратою, змушений був визнати Його невинність. Це була чудова людина, найкраща з усіх, які будь-коли існували.

Ті, хто йшов за Ним, бачили в Ньому великого учителя і зцілителя. Дивлячись на Нього і слухаючи Його, вони зрозуміли, що Він не просто людина, а великий пророк. Більше того, вони визнали в Ньому Спасителя і Месію, посланого Богом. Він був Сином Божим: Сам Бог жив серед нас в людській плоті.

Тому Іоан міг написати, що Ісус Христос — це Слово, яке „стало тілом і перебувало між нами, повне благодаті та правди, і ми бачили славу Його, славу як Єдинородного від Отця“.

ЧОГО НАВЧАВ ХРИСТОС?

Ісус прийшов, щоб вказати нам на те, що Бог вважає добром.

Він зустрічався і розмовляв з людьми, допомагав їм, зцілював їх — так Він виконував волю Свого Отця.

Він проповідував вчення, яке стало моральним критерієм людських стосунків на всі віки. Суть цього вчення викладена в Нагірній проповіді Ісуса. В ній Він вчить нас, як нам слід жити, щоб успадкувати Царство Небесне, де Бог править як Цар всього всесвіту.

В двох чудових притчах Він показав, на що схожа Божа любов: Бог подібний до пастуха, який шукає овечку, що загубилася, до тієї пори, поки не знайде її. Він схожий на батька того юнака, який забрав належну йому частину спадщини і пішов з рідного дому. Юнак розтринькав гроші свого батька, зрозумів свою провину і повернувся додому, благаючи прощення. Він був готовий зазнати кари. Але батько, який довгі роки чекав повернення сина, невимовно зрадів і зустрів його з розкритими обіймами.

„Така, — сказав Ісус, — міра Божої любові і прощення“.

І життя, і вчення Ісуса Христа були еталоном моральної чистоти. Все, що Він говорив, перш за все, стосувалося Його Самого. Він був втіленням смирення і покори. В Ньому не було егоїзму, хоча й називав Себе Богом: „Хто бачив Мене — бачив Отця“, „Я і Отець -одне“.

Він говорив, що має право прощати гріхи. Паралізованій людині Він сказав відкрито при всіх: „Прощаються тобі гріхи твої“. Він наважувався робити те, що міг зробити лише Бог.

Він говорив, що тільки Він — шлях до Бога: „Ніхто не приходить до Отця, як тільки через Мене“.

Він обіцяв мир кожному, хто прийде до Нього: „Мир Мій залишаю вам. Не так даю, як світ дає“.

Він казав, що переміг смерть: „Я є воскресіння і життя. Хто вірує в Мене, живий буде“.

Пізнати Його — значить пізнати Бога.

Бачити Його — значить бачити Бога.

Вірувати в Нього — значить вірувати в Бога.

Ненавидіти Його — значить ненавидіти Бога.

Шанувати Його — значить шанувати Бога.

Або кожне з цих тверджень (і всі) — істина, або ж Ісус був обманщиком чи душевнохворим. Але Його бездоганне життя і визначне вчення роблять Його найпрекраснішою людиною з усіх, хто жив коли-небудь у світі. І це змушує нас зробити такий же висновок, як і Хома, сумніви якого скінчилися біля ніг Христа словами: „Господь мій і Бог мій!“

ЗАРАДИ ЧОГО ПОМЕР ХРИСТОС?

Ми розглянули, як гріх увійшов у світ і в кожного з нас, внаслідок чого ми всі грішні.

Наш егоцентризм невимовно шкодить іншим людям, однак, в першу чергу, він відокремлює нас від Бога. Тому нам здається, що Бог надзвичайно далекий від нас і що Він покинув нас.

Ми не можемо повернутися до Бога самі по собі, та й Бог не може прийняти нас такими, якими ми є. Потрібен хтось інший, позбавлений наших вад, хто міг би відновити наше спілкування з Богом.

Перш ніж це може статися, повинна бути вирішена проблема людського гріха. Ми відчуваємо потребу в комусь, хто б спокутував наші гріхи. Для цього прийшов Христос — Божий Спаситель.

Якщо ти впав у річку і не вмієш плавати, то в цей момент тобі потрібний не той, хто тебе міг би навчити плавати, а той, хто може витягти тебе.

Якщо тобі загрожує біда, оскільки ти не можеш сплатити великий борг, то тобі потрібна людина, яка змогла б допомогти тобі, заплативши за тебе цей борг.

Але як може Христос, Який жив і вмер дві тисячі років тому, спокутувати мої сьогоднішні гріхи?

Смерть Ісуса Христа на хресті — не просто історичний епізод; сьогодні кожна людина повинна вирішити для себе, що значить смерть Ісуса для неї особисто.

Подумай про дві особливості Божого характеру: правосуддя — з одного боку, і любов — з іншого.

Що стосується правосуддя, то Божа праведність вимагає, щоб ми були покарані за наш гріх, провину перед Ним. Ми б самі не виправдали суддю, який дозволив піти на волю злочинцю, визнаному винним.

Але Бог — це, перш за все, любов, тому Він прагне, щоб кожний чоловік і кожна жінка стали Його друзями.

Не забуваймо, що перед Богом стоїть проблема: Він повинен ще простити людей, винних у гріху.

Коли Ісус Христос помер на хресті, Боже правосуддя і Божа любов справдилися. Гріх був покараний тим, що Бог у Своїй великій любові послав Сина Свого померти замість нас, перетерпіти смерть, яка є наслідком нашого гріха.

Тому Ісус скрикнув на хресті: „Боже, Боже, чому Ти Мене залишив?“ На Христа було покладено повне покарання за наш гріх. Небесний Отець залишив Його заради нас. Петро, один з послідовників Ісуса, очевидець Його смерті, писав: „Христос, щоб привести нас до Бога, постраждав за гріхи наші, праведник за неправедних“.

Це є доказом того, як безмірно любить Бог тебе і мене. У Нього не було іншого шляху для спокутування нас від нашого себелюбства і гордості. Перед смертю Ісус вигукнув: „Звершилося!“ Це не був стогін поразки: „Я заслужив на це!“ Ні, це був вигук перемоги: „Я здійснив це!“ Величезний рахунок за наш гріх було сплачено один раз і за всіх.

І тепер дорога до Бога знову відкрита, прощення за всі наші гріхи отримане завдяки добровільній жертві Христа, і дружба, спілкування з Богом — чудова реальність для кожного, хто побажає нею скористатися.

ЧИ СПРАВДІ ХРИСТОС ВОСКРЕС ІЗ МЕРТВИХ?

„Щоб хтось воскрес із мертвих? Неможливо!“

„Якщо вже помер, то помер. Повернення немає!“

Поза сумнівом те, що Христос помер на хресті. Після завершення екзекуції римляни завжди перевіряли, чи справді ті, кого вони стратили, мертві. Тому один із солдатів саме для того, щоб переконатися в смерті Ісуса, вдарив Його списом між ребрами, під серце.

Не викликає ніяких сумнівів те, що Христос був похований. Чоловік з Аримафеї, на ім’я Йосип, разом з друзями взяв тіло Ісуса і поклав у викресану в скелі печеру, що її він заздалегідь приготував для самого себе. Вхід у печеру завалили великим каменем і запечатали.

Іудеї, так само, як і римляни, знали, що Христос помер і був похований. Вони потурбувалися про те, щоб назавжди позбутися Його. Друзі Ісуса також знали, що Він помер, — вони бачили Його мертвим і покладеним у домовину.

Жінки приготували пахощі, щоб намастити тіло Ісуса і прийшли до гробу на третій день. І тут сталося неймовірне — тіла в гробі не виявилося. Поховальний одяг лежав на місці, але печера була пустою.

Що ж сталося з тілом Ісуса Христа? Це головне питання. Домовина, безсумнівно, була порожньою. Кожен добре знав, в який з гробів Його поклали, тут помилки бути не могло. Можливо, тіло взяли представники іудейської чи римської влади? Якби це було так, то вони могли б показати тіло, коли друзі Ісуса почали стверджувати, що Він воскрес із мертвих.

Чи могло бути, що тіло викрали друзі Ісуса Христа? Його охороняли римські воїни, які відзначалися своєю дисциплінованістю. Не може бути, щоб вони, ризикуючи власним життям, дозволили поширюватися брехливим чуткам про воскресіння Христа, знаючи, що Його тлінне тіло в цей час розкладається.

Якщо ж тіло Христа не брали ні друзі, ні вороги, то можлива лише одна відповідь на це питання: „Бог воскресив Його із мертвих“. Ніщо не підтверджує цього краще, ніж поява Ісуса після воскресіння. Сорок днів з’являвся він своїм друзям, в основному, при денному світлі, в різних місцях: в кімнатах, на дорогах, на березі моря. Іноді — комусь одному, іноді — двом-трьом, іноді — одинадцятьом, одного разу свідками появи Ісуса стали біля п’ятисот чоловік. Це не могло бути галюцинацією.

Він зустрічався з людьми, розмовляв, їв і пив з ними. Вони могли бачити і торкатися Його. Це був той самий Христос, Якого вони бачили помираючим на хресті. Сліди від жахливих ран залишилися на Його руках, ногах і грудях. Він був такий же, і в той же час чимось відрізнявся. Тепер Він мав тіло, що воскресло і не було підвладне ні часу, ні простору.

Тому християнська віра поширилася так швидко на величезних просторах Землі, і мільйони людей з різних країн, з різними культурами і історичним минулим славлять Ісуса Христа як свого Господа.

Ніщо інше не свідчило про Його воскресіння так, як величезна зміна в Його учнях. До цього часу вони були пригнічені смертю Ісуса, їхня віра була розбита невимовною втратою — смертю Христа. Тепер же вони були сповнені радості і відваги. Вони йшли в місця зібрань і проголошували, що Ісус Христос воскрес із мертвих, перемігши смерть і гріх. Він живий, і вони були очевидцями цього. Тепер вони знали, що Ісус не був звичайною людиною — Він був Богом.

КОГО МОЖНА ВВАЖАТИ ХРИСТИЯНИНОМ?

„Я виріс у християнській сім’ї, мої батьки завжди відвідували церкву“.

Це добре, але це не робить тебе християнином, так само, як відвідини зоопарку не роблять тебе мавпою.

„Я вірю в добро і милосердя“.

Непогано, але цього замало, щоб бути християнином. Багато людей, які не вірять в існування Бога, можуть здійснювати добрі вчинки, бути гарними сусідами і допомагати нужденним. Але це не робить їх християнами.

„Мене хрестили в дитинстві“.

Скільки тисяч таких людей вважають себе віруючими! Вони приймають хрещення, як релігійну церемонію, але не стають від цього християнами.

„Я вірю в Бога“.

Але Біблія говорить, що і сатана також вірить! Він дуже добре знає про існування Бога. Багато ж із тих, хто стверджує, що вірить в Бога, не має про Нього ні найменшої уяви.

Ти віриш в те, що пароплав може перепливти Атлантичний океан, але сам від цієї віри не зрушиш з місця ні на один сантиметр. Ти повинен зійти на пароплав і відплисти.

Тільки однієї віри в існування Бога недостатньо, щоб стати християнином.

Але хто такий — християнин? Назву „християнин“ дали першим послідовникам Ісуса Христа. Це означало, що вони належали Христу: Христові чоловіки і Христові жінки. Найкраще визначення християнам дав Сам Христос. Він називав християнами людей, народжених наново. Кожен з нас був народжений один раз. Це була наша природна поява на світ, і ми стали членами людської сім’ї. Точно так ми повинні народитися ще раз, від Бога, щоб стати членами Божої сім’ї. Це не може статися саме по собі, від того, що ти народився у „правильній“ родині, чи від того, що робиш добрі справи, або вважаєш себе представником якоїсь релігії. Ми всі повинні пройти через нове народження, почати нове життя. Ми не можемо зробити цього самі, але це те, що Бог обіцяв здійснити в нас.

Бог в Своїй любові до нас зробив уже все необхідне. Він послав Ісуса Христа на смерть на хресті за наші гріхи, щоб ми могли отримати прощення і стати Його дітьми. І тепер шлях до Нього широко відкритий. Ніщо не може стати на перешкоді на цьому шляху, зупинити кого-небудь з нас, незалежно від того, ким ми були і що ми робили до того, як пізнали Бога. Він звершив свою частину справи спасіння і кличе нас здійснити нашу.

Чи бажаєш ти стати християнином і пізнати Ісуса Христа?

Чи хочеш ти, щоб Він простив всі твої гріхи, і ти став одним із Його дітей?

Чи бажаєш ти мати вічне життя в собі і, коли помреш, мати вічне життя з Христом на небесах?

Якщо так, то читай далі...

ЯК СТАТИ ХРИСТИЯНИНОМ?

Визнай, що ти грішив перед Богом. Принеси до Його ніг все погане, що було здійснене тобою: чи слова, чи думки, які, як ти тепер усвідомив, були недобрими. Покайся щиро, шкодуючи того часу, коли ти ігнорував Його любов і блукав по життю своїми власними шляхами. Будь готовий зректися кожної думки, слова, вчинку чи бажання, які, як ти тепер усвідомлюєш, — грішні.

Віруй, що Ісус Христос — твій єдиний Спаситель, Який помер на хресті, щоб зазнати кари і мук за твій гріх. Ми всі варті покарання за гріх, здійснений проти Бога. Віруй, що Ісус Христос взяв на Себе кару за все, вчинене тобою.

Знай, що Ісус ніколи не обіцяв, що тобі буде легко йти за Ним. Люди не розумітимуть тебе, сміятимуться над тобою, чинитимуть тобі опір так само, як і самому Христу. Бути християнином — значить визнати Христа своїм Господом і Володарем. Це значить, що абсолютно все в твоєму житті: робота, дружні стосунки, час, гроші — повинно знаходитися під Його контролем.

Дій! Впусти Ісуса Христа в своє життя як Спасителя, який звільняє тебе від влади гріха; як Господа, Якому ти віддаєш своє життя, і як Друга, Який завжди буде з тобою.

Чимало людей не беруть до уваги цей останній ступінь і живуть, так і не пізнавши ніколи Христа. Можливо, тобі допоможе зробити цей крок остання книга Біблії „Одкровення Іоана Богослова“. З її сторінок Сам Ісус говорить до тебе: „Ось, стою біля дверей і стукаю: хто почує голос Мій і відчинить двері, увійду до нього і буду вечеряти з ним, і він зі Мною“ (3:20).

Твоє життя, як дім. Ісус чекає зовні. Він ніколи не входить силою. Його шлях — це шлях любові. Він чекає, коли ти запросиш Його увійти. Двері відчиняються зсередини. Тільки ти можеш відкрити їх. Ти станеш християнином тільки тоді, коли відкриєш двері свого життя Христу і запросиш Його увійти і оселитися в тобі.

Чи зробив ти це? Може, ти не знав, що потрібно для цього зробити? Ти можеш бути похрещений, ходити до церкви, навіть читати Біблію і молитися і спокійнісінько змушувати Ісуса стояти за дверима. Вирішуй це питання негайно.

Де знаходиться Ісус в твоєму житті — всередині чи зовні?

Запросиш ти Його всередину чи залишиш Його зовні? Не можна без кінця ігнорувати це питання. Час плине вперед. Після смерті не буде ніякої можливості прийняти Христа. Буде пізно.

Якщо ти рішуче готовий відкрити Йому своє серце — побудь з ним на самоті.

Подумай про те, як Ісус любить тебе: хрест, ганьба і біль, Його розіп’яте на хресті тіло, Його пролита кров — і все це за тебе.

Подумай: Ісус стукає зараз, чекає запрошення увійти. Ти почув Його голос і хочеш усім серцем прийняти Його.

Можливо, ця молитва допоможе тобі виконати заповітне бажання твого серця. Молися слово за словом, спокійно, розважливо, обдумуючи, що і як сказати Йому. Молитися ти можеш, наприклад, так:

„Господь Ісус Христос!

Я знаю, що згрішив перед Тобою в думках, словах і вчинках.

Благаю Тебе, прости!

Я каюся в моїх гріхах і не хочу більше йти дорогою зла.

Ти на хресті віддав за мене Своє життя.

І тепер я з вдячністю віддаю Тобі своє.

Увійди в моє серце, моє життя і будь моїм Спасителем, Володарем, який спрямовує мене, Другом, готовим прийти на допомогу.

Дякую, що Ти чуєш мене і відповідаєш мені.

Амінь!“

Якщо ти молився від щирого серця, свідомо вимовляючи кожне слово, значить, ти запросив Христа і Він увійшов в твоє життя. І тепер Він живе в тобі Духом Святим.

„Якщо хто почує голос Мій і відчинить двері, Я увійду до нього“, — говорить Слово Боже (Одкр. 3:20).

Ісус Христос — Бог, Він завжди виконує обіцяне. Покладайся не на свої почуття, а вір Його обіцянню. Тепер ти — християнин, дитя Боже, ти народжений наново.

ЧИ МОЖУ Я БУТИ ВПЕВНЕНИМ У ТОМУ, ЩО БОГ ПРИЙНЯВ МЕНЕ?

Ти відкрив двері свого серця і запросив Ісуса увійти. Ти прийняв Його. Але чи прийняв Він тебе? Яким чином ти можеш впевнитися в тому, що Ісус увійшов в твоє серце і став твоїм близьким другом?

Одна з особливостей християнської віри, що приносить нам величезну радість, — це усвідомлення того, що Бог дає нам впевненість у тому, що ми належимо Богу, а Він — нам. Таку впевненість дають нам три джерела:

• Біблія.

• Хрест.

• Дух Святий.

Розглянемо детально кожне з них.

Звідки я знаю, що отримав життя вічне? Звідки мені відомо, що Христос ніколи не залишить мене?

Бог сказав про це в Своєму Слові — Біблії. Біблія повна обітниць Божих для всіх, хто вірує і покладається на неї. В цьому підвалини нашого християнства. Це ключ до того, як стати християнином. Вона — настанова для віруючих. Ми не можемо покладатися на свої почуття. Якщо ти втомився чи хворий, якщо в тебе неприємності чи нещастя на роботі або вдома, ти можеш і не відчути, що Христос з тобою. Почуття мінливі, отже, на них покладатися не можна. Навпаки, на Божі обітниці можна покластися, бо Він їх не міняє ніколи.

Звідки я знаю, що Бог любить мене?

Ісус сказав: „Бог так полюбив світ, що віддав Сина Свого Єдинородного, щоб кожен, хто вірує в Нього, не згинув, але мав життя вічне“ (Ін. 3:16). Так любить тебе Бог; це все, що тобі слід знати. Бог послав Ісуса Христа померти за тебе на хресті і дарував тобі вічне життя.

Як я можу бути впевнений в тому, що Ісус живе в мені? Ісус сказав: „Коли хто почує голос Мій і відчинить двері — увійду до нього...“ (Одкр. 3:20).

Якщо ти вирішив впустити Христа, то Він дає тобі декілька твердих обіцянь. Він говорить чітко і ясно: „Увійду до нього“. Він не сказав: „Можу увійти, якщо ти виявишся гідним“. Не покладайся на почуття, якщо ти просив Його — можеш бути абсолютно впевненим, що Він увійшов, бо Він це сказав. Бог завжди дотримує Свого слова.

Як я можу бути впевненим у тому, що Він завжди буде зі мною? Ісус сказав: „І от, Я з вами повсякденно, аж до кінця віку“ (Матв. 28:20). Ти не завжди можеш відчувати присутність Бога і, звичайно, не можеш Його бачити, але Він з тобою завжди, за будь-яких обставин, тому що Він обіцяв це. Ми можемо покластися на всі обіцяння, які Він дав.

Ось одне з обіцянь, в якому любов Божа виявилася, як ніде ще: „Хто приходить до Мене, не прожену його“.

Це Отець Небесний навернув тебе до Ісуса. Він навернув тебе не на якийсь строк, а навічно. І немає гарантії надійнішої, ніж ця.

В одній із своїх притч Ісус зобразив Бога батьком, який з радістю приймає заблудного сина в свій дім. Ті, хто прагне бути з Богом, можуть бути впевнені, що Він їх прийме.

ЗАВДЯЧУЮЧИ ЧОМУ БОГ ПРОЩАЄ НАС?

Хіба це справді можливо, щоб кожний гріх, кожна лукава думка, поганий вчинок, брутальне слово могли бути прощені й забуті?

Одним з наслідків гріхопадіння є наше відлучення від Бога, тому Він здається нам таким далеким, нереальним і байдужим до страждань і потреб людини.

Багато людей помилково вважають, що можуть самі відновити зв’язок з Богом. Вони сподіваються повернути Його прихильність, заслуживши її добрими справами, чесністю, релігійністю.

Але Бог приймає нас такими, які ми є, на єдиній підставі — Ісус здійснив за нас те, чого ми самі не змогли б здійснити. Тільки Голгофський хрест може наблизити нас до Бога, стати мостом через безодню, що відокремлює нас від Нього. Повернення до Бога (але зараз) можливе для всіх, хто перестане покладатися на свою праведність і буде покладатися на Христа.

Хрест свідчить, що Бог готовий простити нам всі гріхи заради жертви Христа. Повільна, страдницька смерть Христа замінила покарання, яке ми заслужили, і повністю спокутувала нашу провину перед Богом.

Це добре розумів Петро — один з учнів Ісуса, коли писав: „Ісус Сам возніс гріхи наші Тілом Своїм на дерево“.

Інший апостол, Іоан, також констатував цей факт: „Він явився для того, щоб взяти гріхи наші... Він (Сам) є умилостивлення за гріхи наші“. І тому, як стверджує Павло: „Нині немає ніякого осудження за гріх тим, хто в Ісусі Христі“.

Всі, хто прийняв Ісуса Христа, як свого Спасителя, не стануть перед судом Божим. Покарання вже здійснено. Ісус прийняв його замість нас на хресті. Саме це Він мав на увазі, коли сказав: „Звершилось!“ Він розплатився за гріх всього людства.

Хрест свідчить про безмірно високу ціну, яку заплатив Христос один раз за всіх. Якщо ми віддаємо своє життя Ісусу Христу, ми отримуємо від Бога прощення, кожен гріх спокутується. Більше того, Бог обіцяв не тільки простити всі гріхи, але й зовсім забути про них, начебто вони ніколи й не існували. Апостол Іоан пише: „І кров Ісуса Христа, Сина Божого, очищає нас від усякого гріха“.

ЩО ЗНАЧИТЬ ЙТИ ЗА ХРИСТОМ?

Християнин — це зовсім не той, для кого рішення йти за Христом чи ні схоже на дилему: піти в тенісний клуб чи піти в церкву?

Християнин — це той, хто вірує в Ісуса Христа. Він сказав: „Не ви Мене вибрали, а Я вибрав вас...“

Християнин покликаний бути учнем, послідовником Ісуса Христа. Це значить не тільки знати Його, любити Його, покладатися на Нього, але й абсолютно в усьому коритися Йому. Ісус сказав: „Хто хоче йти за Мною — відречися від себе, візьми хрест свій і йди за Мною“.

„Відречися від себе“.

Кажучи це, Христос не має на увазі позбавити тебе солодощів під час Великого посту чи зробити твоє життя менш розкішним. Ні, це означає щось більш радикальне: сказати „ні“ своїй старій егоїстичній натурі і „так“ — Христу.

Учень — значить, той, хто вчиться, і, як учень, я вирішую слухати Ісуса і підкорятися Йому. Я відмовляюся робити будь-що на свій розсуд і за своїм бажанням. Віднині право керувати мною належить Христу. Він — Володар і Господар всього, що я маю. Я несу відповідальність перед Ним за все, що я роблю, і право вирішення передаю Йому.

„Візьми хрест свій“.

Для Ісуса хрест означає біль і ганьбу, самотність і знехтування, страждання і смерть.

Ісус закликає Своїх учнів йти за Ним і не бентежитися, якщо на своєму шляху вони зустрінуть нерозуміння та опір. Можливо, саме зараз християни страждають за віру більше, ніж будь-коли за всю історію людства.

Нести хрест — значить жертвувати собою. Христос віддав на хресті за нас Своє життя, і Він покликав учнів віддати Йому їхнє життя.

Йди за Христом.

Мета учня Христового — жити як Вчитель:

• турбуватися про інших, як Ісус;

• не підносити себе над людьми, а любити їх, як Ісус;

• приділяти їм, особливо нужденним, увагу;

• бути світлом світові, живучи за істиною і всім серцем жаліючи людей.

НАВІЩО ЧИТАТИ БІБЛІЮ?

Слово Біблія — грецьке і перекладається як „книга“. Біблія — це не одна книга, а шістдесят шість книг, зібраних докупи. Вони діляться на дві частини.

Перша частина називається Старим Заповітом і містить у собі тридцять дев’ять книг. В них мова йде про вибір Богом єврейського народу, про його історію до приходу Ісуса Христа.

Друга частина — Новий Заповіт — складається з двадцяти семи книг, в яких розповідається про життя, смерть і воскресіння Ісуса Христа. В Новому Заповіті закладено підвалини християнства і дані практичні настанови для християнського життя.

Писалася Біблія протягом тисячі п’ятисот років; у неї біля сорока авторів. Серед них є царі, прем’єр-міністри, лікар, збирач податків, рибалка і селянин. Більшість з них ніколи не зустрічалися один з одним. Однак всю Біблію пронизує гідна подиву узгодженість і єдиний задум. Чим це пояснюється?

Сам Бог розмовляв з тими, хто писав Біблію, і направляв їх так, що вони записували Його слова, поради і закони. Вони не просто сиділи і писали те, що, як вони гадали, подобається Богові, чи те, що Він міг би сказати; знову й знову ми знаходимо слова: „Так каже Господь“, або: „І було слово Господнє до...“

Бог не диктував людям, як живим друкарським машинкам. Він говорив тим, хто мав з Ним взаємний контакт. Він використовував їхні індивідуальні особливості, і вони записували слова Божі у своїй власній манері, користуючись тільки своїм, притаманним їм словниковим запасом.

Тільки Іоан міг записати: „Що ми бачили і чули — звіщаємо вам“. Апостол Петро про Старий Заповіт пише так: „...промовляли його святі люди Божі, спонукані Духом Святим“.

Павло ніби підсумовує сказане: „Все Писання сповнене Духом Святим“.

Як могли послідовники Христа запам’ятати все, що Він говорив і робив? Відповідь на це запитання міститься в обітниці Ісуса: „Дух Святий навчить і нагадає все, що Я говорив вам“.

Бог диктував цим людям Свої закони, Свою волю, і вони записували їх не тільки для свого покоління, але й для прийдешніх поколінь. Цим Біблія відрізняється від усіх книг. Через неї Бог звертається до нас і сьогодні, кожна сторінка несе слід Його авторства.

Біблія розповідає про те, який Бог і як ми можемо пізнати Його. Без неї зробити це було б неможливо. Ми не знали б, для чого існуємо тут, на землі, і куди йдемо. Біблія висвітлює всі сторони нашого буття. Вона чітко і конкретно говорить про життя, смерть і вічність. Вона — наш путівник на землі, вона кличе нас на небо.

Чи достовірна Біблія? Чи можна на неї покластися?

Біблія не тільки історична книга; хоча в ній є чимало історичних фактів, однак вона відрізняється від інших історичних книг.

Це не тільки чудовий літературний твір, хоча є в ній прекрасні поетичні сторінки і захоплюючі історії.

Це не тільки психологічна книга, хоча їй притаманне глибоке проникнення в сутність людської натури і взаємовідносин між людьми.

Це не тільки наукова книга, хоч вона і дає нам повне пізнання навколишнього світу. Наука відкриває нам, як і яким чином влаштований і функціонує світ. Біблія ж концентрує нашу увагу на тому, чому світ створено таким, який він є.

Смак їжі відчуваєш під час її споживання. Відповідь на запитання, чи достовірна Біблія, знаходиш, коли читаєш її і дотримуєшся її вчення.

Як читати Біблію? З чого слід починати?

Біблія — нелегка книга. Тобі потрібна буде допомога і певний метод читання. Мабуть, мало користі буде, якщо ти почнеш з книги Буття і читатимеш підряд від „а“ до „я“. Тобі нелегко буде орієнтуватися в численних законах книги „Левит“. Не кращою буде ідея відкрити книгу навмання з надією на щасливий випадок вибрати найважливіше.

Спробуй почати з Євангелія від Марка; потім прочитай Послання до филип’ян апостола Павла, після нього — Дії апостолів, Псалми з 1 по 24; за ними — Євангеліє від Іоана.

Сам ти ніколи не зрозумієш змісту Біблії. Проси Духа Святого допомогти тобі. Вір, що це Сам Бог звертається до тебе зі сторінок Біблії.

Багатьом християнам допомагає, коли вони після читання Біблії пробують відповідати на запитання: „Що я взнав про Бога, про Ісуса, про людину? Чи є в Біблії обітниці задовольнити мої прохання і мої потреби, чи є приклади для наслідування, попередження про загрозу чи вказівки до послуху?“

Познач фрази або вірші, на які ти звернув особливу увагу, запам’ятай і носи їх в серці увесь день. Спробуй вибрати протягом дня слушний момент, щоб побути наодинці з Ісусом Христом і Біблією.

Звичайно, неможливо знайти якийсь універсальний метод вивчення Біблії і рекомендувати його, однак знайти час для щоденного читання — вельми корисно.

В християнському житті немає швидкого і короткого шляху до успіху.

Чудовий метод щоденного читання Біблії можна поєднувати з читанням допоміжних книг-посібників, які допоможуть тобі краще зрозуміти Біблію.

Порадься з цього приводу зі своїм пастором чи проповідником.

ЯК МОЖНА ЗДОЛАТИ ГРІХ?

„Я знаю, що слід робити, але ніяк не можу втілити це в життя!“

Стати християнином — це зовсім не означає, що .одного чудового ранку ти прокинешся зовсім іншою, бездоганною людиною. Або що твій Небесний Отець залишить тебе одного в складній ситуації без допомоги. Ти тепер дитя Боже, і Він хоче, щоб ти все більше й більше ставав схожим на Христа. Тому Він посилає тобі на допомогу Свій Дух — Святий Дух.

Святий Дух — це зовсім не примара, не привид. Це Особистість, гідна усякої поваги, не дивлячись на те, що Він не має плоті, подібної до нашої. Він має розум і волю, Він здатний любити і керувати, направляти і допомагати. Він має величезну силу і владу, бо Він — Бог. Він всемогутній, всезнаючий і всюдисущий. Коли ти йшов до Бога, Дух Святий був Тим, Хто спонукав тебе це зробити.

Коли ти став християнином, Дух Святий був Тим, Хто привів тебе до Христа.

Дух Святий увійшов в твоє життя, коли ти відкрив своє серце Ісусу. Він є Той, Кого Христос обіцяв послати кожному християнину. Сам Ісус живе на небесах, але Він також живе і діє через Духа Святого в житті кожного, хто пішов за Ним.

Дух Святий свідчить християнам, що він чи вона — дитя Боже і член Божої сім’ї. Його головне завдання — допомогти кожному християнину стати схожим на Христа.

Дух Святий зміцнить тебе у вірі. Він дасть тобі силу перебороти спокусу і погані звички. В тебе все ще залишається стара егоїстична натура, але тобі вже дана нова, Божа натура. І всередині тебе йде жорстока боротьба. Диявол спокутує тебе, намагаючись змусити тебе грішити і відійти від Божої любові. Дух Святий допомагає тобі перебороти спокусу, перебувати в тісному зв’язку з Богом і бути Його воїном. Дух Святий незрівнянно сильніший від диявола, і перемога завжди забезпечена тим, хто прагне її.

Тільки Дух Святий в змозі замінити егоїстичну натуру людини на смиренну та милосердну.

Тільки Дух Святий дає тобі владу стримувати свій язик від зла.

Тільки Дух Святий в змозі перетворити роздратування і образу на любов і співчуття. Він хоче втілити в тобі характер Христа — Його любов, радість, мир, терпіння, доброту, віру, смиренність і мужність.

Він завжди прийде до тебе на допомогу у важкі дні випробувань. Він допоможе тобі зрозуміти Біблію, допоможе тобі молитися і поведе тебе через виконання Божої волі до мети, яку визначив тобі Бог. Він дасть тобі натхнення, щоб ти міг свідчити про Бога вдома, в церкві і всьому світові.

Його завдання — підготувати кожного християнина до того великого дня, коли він зустрінеться з Христом віч-на-віч у вічності, в своїй небесній вітчизні.

ЩО ТАКЕ ЦЕРКВА?

Християнин — це той, хто став членом Божої сім’ї через віру в Христа. Церква — це друга назва Божої сім’ї.

Церква — це не будівля, це сім’я, що складається з людей, які належать Богові тут, на землі, і будуть знаходитися з Ним на небесах. Це сім’я братів і сестер, рідних не по крові та плоті, а об’єднаних Духом Святим, який дає їм любов до Ісуса і один до одного.

Церква — це не якась релігійна установа чи об’єднання, наприклад католицьке чи протестантське. Це величезний, охоплюючий весь світ живий організм, що складається з людей різних рас, культур і різного інтелектуального рівня, тих, хто вірує в Христа і присвятив Йому своє життя.

Існує чимало найрізноманітніших церков, груп і відгалужень, що складають універсальну вселенську Церкву: англіканська, єпископальна, методистська, баптистська, римсько-католицька, п’ятидесятницька — це назви тільки деяких з них.

Бути християнином — значить належати до вселенської Церкви і до однієї з місцевих церков.

Здається безглуздим говорити християнам про „ходіння до церкви“ — вони завжди відвідують церкву, але, що важливо, треба, щоб вони приходили туди для зустрічі і спілкування з Господом.

„Але чи повинен я ходити в церкву кожної неділі?“ Поставимо запитання інакше: „Чи повинен я провідувати своїх батьків і друзів?“ Це зовсім не обов’язково, але ти приходиш до них, бо ти їх любиш.

Християнська віра заснована на любові. Бог любить нас — тому Він послав Ісуса Христа. Ми любимо Його, тому що Він перший полюбив нас. Ми любимо один одного, тому що ми — члени Божої сім’ї і тому, що прийняли в серце Його любов.

Якщо ти дійсно йдеш за Христом, для тебе бажання прославляти Бога і зустрічатися з членами Його сім’ї є природним.

Тиждень за тижнем, неділя за неділею ти ходиш до церкви славити Бога, і це свідчить, що ти послідовник Христа.

У тебе виникає бажання дізнатися якнайбільше про Нього із Біблії; читаючи і засвоюючи прочитане, більше вірити і зміцнюватися духом. Ти завжди будеш радий спільній молитві. В усякій справі ти будеш опиратися на допомогу Бога, де б ти не знаходився.

Апостол Павло сказав, що Церква подібна до тіла, голова якого — Христос.

Людське тіло має багато членів: руки, ноги, очі, вуха — це лише маленька частина з них. Всі вони важливі і мають певне призначення; кожен, виконуючи свою функцію, залежить від іншого.

Точно так само і в тілі Христовому — Церкві. Кожен член необхідний для того, щоб все тіло правильно розвивалося і зростало духовно.

ЩО ЗНАЧИТЬ МОЛИТИСЯ?

Християнське життя — це двостороння дружба. І молитва — це засіб, що допомагає їй розвиватися.

Молитва — це розмова з Ісусом Христом: завжди, всюди і про все. Молитва для християнина — те ж саме, що дихання для людського тіла. Молитва забезпечує прямий зв’язок зі „штабом“, і ти можеш молитися, коли тобі це потрібно. Молитва з’єднує тебе з Ісусом Христом, через неї ти отримуєш пораду, постійну допомогу і настанову.

Але якщо Богу все відомо, то навіщо тоді молитися?

Через молитву ти зміцнюєш свою дружбу з Ісусом Христом. Але молитва — це не тільки прохання чогось. Молитися — значить спілкуватися з Богом. Бог всемогутній. Він знає все; все існуюче перебуває під Його контролем. Бог любить тебе і піклується про тебе. Так само, як батько радий вислухати розповідь своїх дітей про прожитий день, так і наш Небесний Отець радий вислухати все, що ми розповідаємо Йому про наші справи, потреби, радощі, турботи і печаль. Коли Ісус жив на землі, Він молився Отцю. Якщо потребу в молитві відчував Він, то тим більше вона необхідна нам, Його послідовникам.

Христос вчив нас молитися і обіцяв відповідати на кожну молитву. Буває, що Він відповідає „ні“, тому що Йому краще відомо, що нам корисно, а що — ні. Так само роблять і батьки, які не завжди дають своїм дітям те, що вони просять. Іноді вони кажуть „почекай“, тому що ще не прийшов час виконати те чи інше прохання. Іноді ж вони відразу і повністю виконують бажання дітей.

Як потрібно молитися?

Молитва народжується природно, часто — після читання Біблії. Постарайся знайти тихе місце і можливість побути на самоті.

Пам’ятай про Того, до Кого ти прийшов. Іноді допомагає увійти в молитовний стан читання хвалебного псалма, наприклад, 95, 98,100,146 або 149. Подумай, яке це щастя — спілкуватися з Богом! Він завжди радий, якщо ти йдеш до Нього таким шляхом.

Сповідайся. Ми завжди приходимо до Бога з надією на прощення. Проси Його вказати твій гріх, провину, помилки. Благай не тільки простити тебе, але й допомогти подолати гріх, щоб ніколи не повторити його в майбутньому.

Дякуй. Виділи декілька хвилин, щоб згадати про все, за що ти вдячний Богові: за прощення твоїх гріхів, за Його любов до тебе, за Господа Ісуса Христа, за Біблію і Духа Святого, за друзів-християн, за твою сім’ю, за здоров’я і за свої здібності, за відповіді на молитву.

Молись за інших. Заведи записну книжку і занось до неї імена людей, які потребують молитви: членів сім’ї і друзів, тих, хто керує твоєю країною, церквою, місіонерів. Молись за них щоденно.

Молись виразно. Молитва не повинна бути неясним проханням про Боже Благословення. Не соромся виявляти емоції, вкладай в молитву душу, щоб молитва була схожа на живу розповідь про людей, за яких ти просиш.

Молись за самого себе. Звертайся до Бога з молитвами щодо всіх сторін твого життя. Проси благословення на грядущий день, розповідай про свої проблеми, сумніви, побоювання, проси можливості свідчити про Христа вдома і на роботі, про волю Божу для всього твого життя. Говори просто, природно, ніби ти розмовляєш з другом, але пам’ятай, що ти знаходишся в присутності Самого Бога.

Церква — не будівля, це люди, які знають і люблять Ісуса Христа і належать до Його сім’ї.

Молись разом з іншими християнами. Ісус дав особливу обітницю спільній молитві, коли двоє чи троє збираються просити про щось в ім’я Його. Таке молитовне спілкування допоможе тобі також зблизитися з іншими членами Божої сім’ї.

Молись постійно. Дорога до Бога завжди відкрита, і ти можеш спілкуватися з Ним у будь-який час дня і ночі.

ЯК ТРЕБА СТАВИТИСЯ ДО ІНШИХ РЕЛІГІЙ?

„Дійсно, якщо всі дороги ведуть до Бога, то не має значення, у що ти віриш і якою дорогою йдеш, аби ти був щирий. Чи так це?“

Із всього створеного Богом тільки людина здатна вклонятися Йому. В цьому полягає істотна відмінність нашого буття від життя тварин — людині дано відчувати існування Когось, Хто значно вищий від неї самої.

На якому б ступені цивілізації не стояла людина, починаючи з найпримітивнішої, вона завжди знаходила якийсь об’єкт для поклоніння. Іноді цим об’єктом були сонце чи місяць, іноді — річка чи яка-небудь тварина. І завжди, в усіх випадках людина намагалася задобрити своїх „богів“ жертвоприношенням.

За цим усім ховалися пошуки істинного Бога. Вони знайшли своє відображення в численних релігіях, існуючих у світі.

Індуси намагаються відійти від реального світу, де панує зло, досягти розділення душі й тіла і таким чином встановити зв’язки з Брахманом — уявним богом. Вони прагнуть досягти цього через особливу вольову концентрацію і медитацію з допомогою фізичних і духовних вправ.

Буддисти дивляться на тіло, як на знаряддя зла, але вірять, що становище можна виправити, займаючись самовдосконаленням і самодисципліною. Тільки таким шляхом вони сподіваються досягти єднання з вічним — нірваною.

Мусульмани сповнені повної покори законам своєї священної книги — Корану, як єдиної можливості догодити Богові. Всі так звані великі релігії світу мають дещо спільне:

• надію досягти Бога, наблизитися до Нього;

• надію догодити Богові добрим і святим життям;

• надію на життя після смерті.

Основа всіх релігій — бажання побачити Бога. Ісус казав, що Він — Бог: „Хто бачив Мене — бачив Отця“.

Засновники інших релігій намагалися вказати шлях до Бога. Ісус сказав: „Я — дорога, істина і життя. Ніхто не приходить до Отця, як тільки через Мене“.

Інші релігії не дають ні власного пізнання Бога, ні усвідомлення необхідності прощення гріхів, ні конкретної уяви про вічне життя. Вони прямують одним шляхом: намагаються зробити людину кращою, примушуючи її дотримуватися моральних принципів і релігійних обрядів.

Христос обіцяє нам повне прощення. Своєю смертю на хресті Він заплатив за наші гріхи.

Христос обіцяє нам також вічне життя з Ним на небесах після смерті. Свідчення цього — Його воскресіння.

Христос обіцяє дати силу, яка все більше й більше допомагатиме нам стати схожими на Нього, бо Він дає силу Духа Святого кожному, хто покладається на Нього.

Бути християнином — не означає робити невизначені спроби знайти Бога. В основі християнства стоїть Бог, Який любить нас настільки, що послав Ісуса Христа знайти нас і повернути в лоно Своєї любові і близького спілкування з Ним зараз, в цьому земному житті, і, тим більше, у вічності. Християнство спирається на Ісуса Христа і стверджує: не наші добрі справи наближають нас до Бога, а та єдина справа спасіння, яку здійснив Христос.

ЧОМУ НАВКОЛО ТАК БАГАТО СТРАЖДАНЬ?

„Якщо Бог так любить людей, то чому навколо так багато страждань? Чому Він не припинить їх?“

Це запитання, на які ми не можемо дати чітку і повну відповідь. В нашому житті стільки незрозумілого, дивного, і нам доводиться з цим миритися. В тому, що стосується Бога, багато такого, чого ми, здається, ніколи не зможемо зрозуміти, перш за все тому, що Бог, у порівнянні з нами, має безмежну мудрість і силу. В той же час Біблія проливає світло на багато незрозумілих сторін нашого життя. Без віри в Бога питання про страждання здається вузлом, який розв’язати неможливо.

Страждання може бути наслідком гріха людини.

П’яний водій, наприклад, може стати винуватцем невимовного болю і муки ні в чому не винної людини. Надмірна гордість і пожадливість Гітлера принесла жахливі страждання мільйонам людей.

Коли Бог створив нас, Він дав нам волю. Людина сама має право використати цей чудовий дар — любити чи ненавидіти, допомагати друзям чи залишитися байдужою, бути милосердною чи безжалісною. Без цієї свободи ми були б роботами, бездушними механізмами, нездатними любити.

Але цей величезний дар свободи може бути знову і знову використаний, щоб творити зло. Бо наслідки кожного нашого рішення чи вчинку впливають на оточуючих нас людей позитивно чи негативно.

Причиною страждань може бути людська недосконалість.

Немає жодного досконалого чоловіка або жінки, і тому ми хворіємо, старіємо і помираємо. Іноді на світ народжуються потворні діти — виродки або інваліди.

І не Бог причина цього. Не Він карає батьків, не Він посилає хвороби.

Хвороби і біль — це частина гріховного світу, до якого ми всі належимо, християни ми чи ні.

Страждання можуть бути наслідком людських помилок.

Сотні дітей народилися каліками тому, що їх матері вживали талідомід під час вагітності.

Ніяким чином Бог не може бути винний ні в цій, ні в інших трагедіях, які є наслідком людського недбальства, безтурботності і недостатніх знань.

Причиною страждань може бути стихійне лихо.

Якимось дивним чином гріх впливає на нашу планету. Землетруси, повені і засухи часто виникають в густонаселених місцях, і люди, що живуть там, завжди беззахисні перед загрозою стихійних лих.

У Біблії постійно зустрічаються випадки, коли кара Божа спостигала аморальних людей або цілі нації. Але не Бог посилає страждання. Він допускає їх так само, як Він допустив постраждати на хресті за наші гріхи Свого Єдиного Сина. Бог сповнений тільки любові і справедливості. Він ніколи не чинить зла і не допускає помилок. Він бачить кінець так само добре, як і початок. Ми ж схожі на людей, які розглядають зворотну сторону гобелена: якісь обривки ниток, вузли по всьому полю і невиразне уявлення про те, що являє собою картина насправді.

Бог не обмежений часом. Ми буваємо засмучені і розчаровані, якщо Бог відповідає на нашу молитву не зразу і не так, як ми хотіли. Бог чує молитви і відповідає на них, але так і саме тоді, коли вважає за потрібне.

Нам здається, що Бог повинен захистити нас від усяких нещасть і хвороб. Але Він іноді допускає страждання з метою випробування і зміцнення „мускулатури“ нашої віри. Те, як ми реагуємо на страждання, вирішить, чи будемо ми зростати і зміцнюватися у вірі, чи потонемо в сумнівах і образах.

Бог страждає разом з нами. Він завжди поруч, щоб допомогти нам упокоритися, жити і зносити страждання. Від нас вимагається рішучість знести все, а Бог дасть нам силу.

Страждання тільки зближують народ Божий з Небесним Отцем. Християни відмовляються бути переможеними ними, тому що знають: страждання Ісуса Христа на хресті були прелюдією до найпрекраснішого результату, який тільки може бути, — Пасхи, Воскресіння у вічність.

ЧИ Є ЖИТТЯ ПІСЛЯ СМЕРТІ?

Домовину опущено в могилу, двері печі крематорію зачинено... Здається — це кінець. Чи можна вірити, що життя на цьому не скінчилося? Адже смерть — невід’ємна ознака цього гріховного світу.

Ми можемо подивитися на себе, як на сукупність трьох субстанцій:

тіла — фізичного явища, доступного зорові;

розуму, який дає нам можливість мислити і сприймати навколишній світ;

і духу чи душі, яка дає нам можливість любити, відчувати і вклонятися Богові і яка відображує нашу неповторну особистість, наше внутрішнє „я“.

Тіло старіє і, зрештою, помирає. Воно необхідне нам тут, на землі, щоб виконувати необхідні для життя функції.

Коли ми помираємо, вірніше, коли помирає наша плоть, наш дух продовжує жити, тому що він не може померти чи бути вбитий. Коли на похоронах ми дивимося на труну, ми бачимо тільки мертве тіло. Ми знаємо, що духу людини там вже немає.

Що ж відбувається далі? Відповідь може бути тільки одна — Ісус Христос пройшов крізь смерть і воскрес, повернувся до життя, і тому ми можемо довіряти Його словам. А Він говорить про два вічних світи — про небеса і про пекло.

Пекло — це місце, де немає Бога, і, значить, немає світла і любові. Ісус назвав його місцем пітьми, плачу і скреготу зубів. Це місце, куди в кінцевому результаті будуть поміщені всі злочини і насильство. Пекло — це вічна в’язниця без надії на визволення. Але Бог пропонує звільнення від цієї участі через прощення гріхів, яке стало можливим, оскільки Ісус переміг смерть.

Бог нікого не посилає в пекло. Люди йдуть туди за власним вибором, відмовляючись від Христа, Який є єдиною надією на порятунок від смерті і на життя вічне. Біблія називає пеклом вічну розлуку з Богом. Ісус називає небеса справжнім домом народу Божого. Християни не належать до землі. Ми проходимо крізь наше коротке життя, як мандрівники по дорозі в істинний дім, приготовлений для нас Ісусом. Там зустріне нас Дух Святий, там будуть ангели і діти Божі, всі, хто любить Його і довіряє від початку творення.

Небеса — це місце чистої любові і щастя, кінцевий, перевершуючий усяке наше розуміння, пункт буття, прекрасний, повний Божественної любові. Там не буде ні гріха, ні смерті, ні зла, ні насильства, ні горя, ні розлук, ні диявола, що завдає безперервних мук, ні болю, ні страждань.

Життя християнина тут — це приготування до чудового майбутнього життя. Ми зустрінемося з Ісусом віч-на-віч. Ми воскреснемо в новому духовному тілі до кінця віків. Це тіло стане подібним до тіла Христа, чудово пристосоване до життя на небесах. Всі незрозумілі почуття і загадки життя стануть зрозумілими.

Якщо ти любиш Ісуса Христа, тобі нічого боятися смерті. Той день, коли помре твоя плоть, а це станеться обов’язково, буде днем зустрічі з Христом! Це схоже на те, ніби ти спав і раптом прокинувся. І першим, кого ти побачиш, буде Христос, який зустрічає тебе на порозі твого вічного дому.

ЩО СТАНЕТЬСЯ В КІНЦІ ВІКІВ?

Чи може статися так, що людство знищить весь світ, наприклад, підірвавши його?

Цілком ймовірно, принаймні ми живемо в такий період історії людства, коли ми здатні це вчинити. Однак жодна людина не може зробити нічого сама, бо Біблія говорить так: „Господь царствує!“. Бог контролює абсолютно все, і що б людина не замислила, нічого не станеться саме по собі, але буде зупинено волею Божою. Та наближається визначений Богом день, коли Його воля звершиться.

Як це станеться? Ісус сказав абсолютно ясно, що ще раз прийде до нас, але прийде вже не як безпорадна дитина, а як повноправний Цар усього живого на небесах і на землі. Біблія готує нас до цього дня сторінка за сторінкою.

Його пришестя було надією людства на зорі віків. Християнство базувалося на обітниці Ісуса: „Прийду знову“. Його друге пришестя в силі і славі буде останньою сторінкою в історії світу і людства.

Коли це станеться? Відповідь одна: ми не знаємо цього, тільки Бог знає. Ісус сказав однак, щоб ми спостерігали за часом, і попередив про ознаки Свого пришестя:

• стихійні лиха, землетруси і голод;

• жорстокі війни, повстання і революції;

• християни будуть страждати від переслідувань за віру;

• зросте страх, ненависть і зрада;

• з’являться лжепророки і різні псевдонауки.

Кожне зі сказаного відбувалося в той чи інший час в минулому, але ніколи раніше не проявлялося з такою силою і одночасно, як зараз.

Ісус попередив, що Його пришестя буде раптовим, схожим до блискавки, що спалахне на темному небі. Його пришестя стане особистою зустріччю з Ним кожної людини — всі побачать Його одночасно.

На що буде схоже Його пришестя? Це буде кінець нашого світу, яким ми його знаємо. Він виконає до кінця своє призначення. Апостол Петро сказав про це так: „... і тоді небеса з великим шумом перейдуть, сили небесні сколихнуться і впадуть, земля і всі діла на ній згорять“.

Ісус прийде, як Суддя. Все людство буде поділене на дві частини: народ Божий піде в життя вічне, решта — на вічну смерть.

Його суд не матиме жодної помилки. Він буде точний. Ніхто не зможе звинуватити Його в несправедливості. Суд виходитиме з того, як ставилася до Ісуса Христа кожна людина під час свого земного життя. І те, де ми будемо у вічності, залежатиме від нашого вибору на землі.

Життя, яким ми звикли його бачити, скінчиться. Однак славне нове життя вже уготоване дітям Божим: нові небеса і нова земля виникнуть, як нове творіння.

Виходячи з усього сказаного, якими ж ми повинні бути?

Ми повинні:

• бути готовими зустріти Христа в будь-який час;

• жити так, щоб не було причин для сорому, коли Він раптово з’явиться;

• використовувати час розсудливо, ділитись з іншими Благою Звісткою про Ісуса Христа, зростаючи у вірі і любові.