Наповнюйтеся Духом Святим

Ернст Модерзон

Бесіди по розділах 4 і 5 Послання до ефесян

Тому, відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду, бо ми є членами одне одного.

Гніваючись, – не грішіть; сонце хай не заходить у вашому гніві, і не давайте місця дияволові.

Хто крав, хай більше не краде, але краще нехай працює, роблячи своїми руками добро, аби мав що подати тому, хто має потребу.

Жодне погане слово хай не виходить з ваших уст, а тільки добре для зміцнення [віри], щоб воно принесло благодать тим, хто слухає.

І не засмучуйте Святого Божого Духа, Яким ви запечатані на день викуплення.

Усяке роздратування, гнів, лють, крик і зневага хай віддаляться від вас разом з усякою злобою.

Будьте ж добрими один до одного, милосердними, прощаючи одне одному, як і Бог через Христа вам простив!

Ефесян, 4:25–32

І не впивайтеся вином, у якому розпуста, а наповнюйтеся Духом, повчаючи самих себе псалмами, урочистими та духовними піснями, співаючи і прославляючи у ваших серцях Господа, дякуючи завжди і за все Богові й Отцеві в ім’я Господа нашого Ісуса Христа, підкоряючись одне одному в Христовому страху.

Дружини, [коріться] своїм чоловікам, як Господу, адже чоловік є голова дружини, як Христос – Голова Церкви, Він же – Спаситель тіла. Як Церква кориться Христові, так і дружини – чоловікам у всьому.

Чоловіки, любіть [своїх] дружин, як Христос полюбив Церкву й віддав Себе за неї, щоб її освятити, очистивши купіллю води в слові, щоби поставити її Собі славною Церквою, яка не має ні плями, ні вади, і нічого такого подібного, але щоб вона була свята й непорочна. Так і чоловіки повинні любити своїх дружин, як власні тіла. Хто любить свою дружину, той і себе любить.

Ефесян, 5:18–28

I

Наповнюйтеся Духом!

Ефесян, 5:18

Цей заклик лунає не до безбожних і ненавернених, а до тих, хто повірив у Христа як свого особистого Спасителя і, отже, має Духа Святого. У першому розділі Послання до ефесян (в. 13) читаємо:

У Ньому й ви… повіривши в Нього, були відзначені печаттю, Святим Духом обітниці.

Знаємо, що саме це сталося з учнями в Ефесі після їхньої розмови з апостолом Павлом. Коли Павло вперше прийшов до Ефеса, то зустрів там деяких учнів, які справили на нього дивне враження. Вони здавалися духовно немічними. Тоді апостол запитав їх: «Коли ви увірували, чи отримали ви Духа Святого?» І тут виявилася неповноцінність їхньої віри. «Та ми й не чули, що є Дух Святий!» – відповіли вони (Дії, 19:1–5).

З подальшої розмови апостол Павло дізнається причину їхнього духовного безсилля: їх було охрещено в Іванове хрещення для залишення гріхів. Тоді апостол сповістив їм про Ісуса Христа, Його страждання і смерть за гріхи людей. І коли учні повірили цьому слову, Святий Дух зійшов на них, і апостол Павло бачив це. Тому він і нагадує, що цих вірян було відзначено печаттю Духа Святого (див. Еф. 1:13).

У четвертому розділі цього послання (в. 30) він також про це говорить:

І не засмучуйте Святого Божого Духа, Яким ви запечатані на день викуплення.

Отже, ефесяни мали Духа Святого та їх було запечатано Його печаттю. І все ж апостол Павло пише їм: «Наповнюйтеся Духом», бо бачив, що їхнє життя не таке, яким мало б бути. Він бачив їх духовно безсилими, отже й безплідними. Тому він навчає: «Наповнюйтеся Духом».

Якщо зараз придивитися до церков Христових, можна побачити ту саму картину: мало сили, тому мало плодів. Багато дітей Божих спокушається, зазнає різних випробувань і падає. Як це сумно! Як мало у вірян сили для опору гріхові! Вони можуть говорити неправду, обмовляти, і совість не викриває їх, тоді як саме вони мають бути маяками в бурхливому життєвому морі, щоб спрямовувати світло Євангелія на ці розлючені хвилі. І якщо віряни мають так мало сили для перемоги над гріхом, то де вони знайдуть силу для подолання страждань? Як мало тих, хто постійно пам’ятає, що діти Божі мають бути світлом для світу! Подібно до інших людей цього світу, діти Божі говорять і дбають більше про земне: «Що будемо їсти? Або: Що будемо пити? Чи: В що зодягнемося?» (Мт. 6:31).

Де ж їхня радісна дитяча довіра Богу? І як наслідок такого життя можна почути дуже слабке свідчення вірян про Бога й побачити, як мало плодів дає їхнє свідчення. Якщо ми не проповідуємо людям своєю поведінкою і всім своїм життям, то не дивно, що й наші слова не досягають мети.

Безсилля – це сумна ознака багатьох церков нашого часу. І це ще прикро й тому, що протилежні сили особливо активні. Іноді на основі окремих слів або віршів Святого Письма без зв’язку з усією Біблією створюється нове вчення, у центрі якого вже не Слово Боже та Христос, а основні постанови цього вчення.

О, скільки людей засліпили й спокусили різні такі вчення! У цьому полягає величезна трагедія нашого часу!

Але чи має так залишатися й надалі? Чи допустимий такий стан вірян? Ні, і ще раз ні!

Читаючи книгу Дії святих апостолів, ми бачимо, яку силу мала першоапостольська церква: хворі зцілялися; гроші, які отримано від продажу земель, не вважали особистою власністю й роздавали бідним. Той час був наповнений різними знаменнями й чудесами, а віряни мали силу і для свідчення про Христа, і для страждання й смерти за Його ім’я.

Чому ж нині в церквах відчувається така нестача сили? Бо у вірян нестача Духа. Безсилля – це не що інше як наслідок непослуху Святому Духу. Нестача духовних плодів також є наслідком непослуху Духу.

Чому так мало результатів від безлічі промов і проповідей, що лунають із кафедри, і так мало плоду від особистого свідчення дітей Божих? Відповідь одна: немає сили Святого Духа. Де Дух, там і плід. Це беззаперечно. Церква наших днів нічого так не потребує, як нового наповнення силою згори, силою Духа Святого.

Сьогодні й у майбутньому, якщо хочемо, долаючи все, переможно пройти свій життєвий шлях, ми потребуємо цієї сили. Ми потребуємо цієї сили й тоді, коли хочемо зберегти себе в чистоті і святості, не бути заплямованими якимось гріхом.

Цю силу ми отримуємо не завдяки більшому знанню та глибшому пізнанню, а лише завдяки тісному зв’язку з Христом, завдяки наповненню Духом Святим. Отже, заклик апостола Павла, звернений колись до ефесян, спрямований сьогодні й до нас: «Наповнюйтеся Духом».

Як розуміти ці слова апостола Павла? Чи потрібно у мрійливому стані всю ніч безперервно співати й молитися? Ні, це не той шлях, яким ми можемо наповнюватися Духом Святим. Шлях цей зовсім інший і, варто зауважити, дуже простий. Якщо хочемо наповнюватися Духом Святим, ми повинні насамперед залишити все, що відвертає увагу, що засмучує Духа Святого, і робити те, до чого спонукає нас внутрішній голос, що дає можливість Духу Святому зробити нас Своїм знаряддям.

У цьому посланні апостол Павло цілком ясно говорить, що потрібно робити, щоб наповнитися Духом Святим. Спочатку він вказує на те негативне, що необхідно залишити:

Тому, відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду, бо ми є членами одне одного. Гніваючись, – не грішіть; сонце хай не заходить у вашому гніві, і не давайте місця дияволові. Хто крав, хай більше не краде, але краще нехай працює, роблячи своїми руками добро, аби мав що подати тому, хто має потребу. Жодне погане слово хай не виходить з ваших уст, а тільки добре для зміцнення [віри], щоб воно принесло благодать тим, хто слухає. І не засмучуйте Святого Божого Духа, Яким ви запечатані на день викуплення.

Настанови, які наведено в цих віршах, є потрібною умовою або своєрідною підготовкою для наповнення нас Духом Святим. Словом, якщо ми хочемо наповнитися Духом Святим, то маємо зненавидіти й залишити те, що ображає Його. І тільки після цього станеться те добре, про що пише апостол Павло в Ефесян, 5:19–21:

Повчаючи самих себе псалмами, урочистими та духовними піснями, співаючи і прославляючи у ваших серцях Господа, дякуючи завжди і за все Богові й Отцеві в ім’я Господа нашого Ісуса Христа, підкоряючись одне одному в Христовому страху.

Таким чином, якщо ми візьмемо до серця це подвійне вмовляння – уникати й залишати те, що засмучує Духа Божого й віддаляє Його від нас, і виконувати те, що готує нашу внутрішню людину до прийняття цієї сили Духа, – ми отримаємо більше сили й наповнимося Святим Духом.

Чи потребуєш ти цього? Якщо так, то спробуймо тепер спільно поміркувати про важливі настанови апостола Павла в Посланні до ефесян із сердечною молитвою про те, щоб Господь відвів від нас усе, що є перепоною для Духа Святого, щоб ми могли наповнитися Ним не для своєї слави, а для прославлення нашого Господа Ісуса Христа. Тому в основу подальших міркувань ми ставимо заклик апостола Павла: «Наповнюйтеся Духом».

II

Тому, відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду, бо ми є членами одне одного.

Ефесян, 4:25

Це перша настанова апостола. Якщо ми хочемо наповнитися Духом Святим, маємо залишити обман і брехню. Далі потрібно просочитися правдою та щирістю.

Але хіба діти Божі потребують заклику відкласти брехню й говорити правду? Здавалося б, про це не варто й нагадувати, оскільки брехня й обман мають залишитися для вірян у минулому. Ці гріхи маємо перемогти й сприймати як пройдений етап. Це безперечно. Але, на жаль, і нині в житті вірян виявляють брехню й обман.

Звернімося до прикладів із Біблії. Яким героєм віри був Авраам! Цілком справедливо ми називаємо його батьком усіх вірян. Однак знаємо, що Авраам збрехав двічі: він назвав сестрою свою дружину Сарру, боячись за власне життя. Ми читаємо, що цар єгипетський послав по Сарру, щоб узяти її до свого гарему. І загинула б Сарра в Єгипті, якби Бог не заступився, щоб зберегти її. Присоромлений Авраам стояв перед фараоном, а той виказував йому: «Що ж це ти мені зробив? Чому не сказав мені, що вона твоя дружина?» (Бут. 12:18). Авраам жодного слова не знайшов для відповіді.

Але минають роки, і ця історія повторюється. Прийшовши до країни Герар, Авраам знову видає Сарру за сестру (див. Бут. 20:2). У Єгипті Авраам тільки розпочинав свій життєвий шлях віри. Скільки доказів вірности й благости Божої він отримав відтоді у своєму житті! І попри це він знову бреше. Оце-то ганьба для представника Яхве!

Наведений приклад показує, що святі мужі здатні брехати. Отже, настанова апостола Павла – «відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду» – стосується й нас.

Брехня має потужну силу. Багато хто піддається їй. А скільки вірян потрапляє до її тенет! Усім нам, наприклад, доводилося заповнювати різні анкети. Але чи завжди ми подавали правильну інформацію? Як часто діти Божі подавали хибні відомості! Адже з такою інформацією ми постаємо перед Богом. У всіх своїх вчинках, у всіх своїх досягненнях або втратах ми маємо справу з Богом. Тому ніколи не забуватимемо, що брехня й обман є огидою для Бога. Хто спілкується брехливо, сам виключає себе із Царства Божої слави.

У книзі Об’явлення неодноразово зазначається, що брехуни не мають частки в славі Нового Єрусалима. Як грізно звучить застереження в передостанньому розділі Біблії:

А лякливим і невірним, і нечистим, і вбивцям, і тим, які чинять розпусту та чари, ідолопоклонникам і всім неправдомовцям – їхня частка в озері, яке горить вогнем і сіркою, що є другою смертю (Об. 21:8).

Про це йдеться й наприкінці цього розділу:

І не ввійде до нього ніщо нечисте, ані той, хто чинить гидоту й неправду, але тільки ті, хто записаний в книзі життя Агнця (Об. 21:27).

І, нарешті, в останньому розділі читаємо:

А назовні міста будуть пси і чаклуни, розпусники і вбивці, ідолопоклонники і кожний, хто любить і чинить неправду (Об. 22:15).

Друже мій! Можливо, через одну неправду ти й матимеш певну вигоду у своєму житті, але так ти обтяжиш свою совість і позбавиш себе райської слави. Невже ця примарна вигода настільки цінна? Вважаю, порівнювати матеріальне з духовним просто неможливо. Хоча за допомогою брехні ми й можемо іноді надбати собі вигоди в житті, але краще сказати: «Ні! Я піду найважчим шляхом і голодуватиму; краще помру, ніж брехатиму».

Чи згоден ти зі мною, любий друже? Поглянь на Господа й на свою душу та подумай про спасіння. І якщо ти це зробиш, то зрозумієш настанову апостола Павла: «Відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду».

Чи, може, ти скажеш: «Не обов’язково точно виконувати ці слова»? Багато хто саме так і заявляє. Тоді даремно ти, любий друже, чекатимеш наповнення Духом Святим. Адже як можна бути наповненим Духом Святим і водночас брехати а отже, бути пов’язаним із сатаною? Бо брехня й обман – це дії сатани.

Брате мій! Сестро моя! Якщо ти дійсно хочеш бути наповненим Духом Святим, то відклади всіляку неправду й говори лише правду. Це наш обов’язок перед Царем правди та перед кожною людиною.

«Говоріть своєму ближньому правду, бо ми є членами одне одного», – читаємо далі в Ефесян, 4:25. Ми тісно пов’язані та взаємно потребуємо одне одного. І це спільне служіння може здійснюватися лише за умови взаємної довіри. Але чи може бути довіра, якщо немає правди, якщо правду замінює брехня? Відкиньте брехню! «Тож нехай же буде ваше слово “так” – так, “ні” – ні, а що більше цього, – те від лукавого» (Мт. 5:37).

Дорогий друже! Чи завжди було твоє «так» дійсно «так» і твоє «ні» справді «ні»? А скільки брехні непомітно допускаєш на роботі? І здається, що без неї неможливо обійтися. Ось, приміром, невчасно прийшов відвідувач. Але з ввічливости не можеш сказати про це прямо і, розгнівавшись, усе-таки приділяєш йому трохи часу. Та якби сказав, що через невчасне відвідування можеш приділити лише кілька хвилин, ти не порушив би правила ввічливости і вчинив би чесно перед своєю совістю.

Ми всі так заплуталися у брехні, що нас цілком справедливо стосуються слова:

Кожна людина говорить неправду (Рим. 3:4).

Лише наш Спаситель Ісус Христос – сама Правда. З Його вуст ніколи не виходила брехня. Наслідувати Його, іти за Ним – це відкласти будь-яку брехню й говорити лише правду.

Чи хочеш ти справді йти за Ним? Тоді завжди й у всіх обставинах говори лише правду.

Але трапляються випадки, скажуть деякі, коли брехня потрібна. Я заперечую. А що сталося б, якби Ревека не обдурила старого Ісаака? Адже тоді він благословив би Ісава, а не Якова! Чи це так? Я думаю інакше. Коли Ісаак поїв би страву Ісава, хіба Бог не втрутився б у цю справу й не завадив би? Хіба Ісаак із власного досвіду не знав, що Бог зупиняє дії людей? Коли Авраам здійняв руку з ножем, щоб принести в жертву свого сина, Бог ні на мить не запізнився. Бог зробив би так і тепер. А Ревека не згрішила б своєю брехнею. Що заподіяла їй брехня? Якову довелося тікати від свого брата. А коли він через 20 років повернувся, Ревеку вже давно поховали. Вона більше не побачила свого любого сина.

Тому пам’ятатимемо, що брехня ніколи не служить для добра. Брехня завжди була і є гріхом, оскільки вона від сатани. Тож завжди й у всьому, в кожному окремому випадку, «відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду».

Чи хочеш ти, брате чи сестро, наповнюватися Духом Святим? Тоді усунь перешкоду. Щоб наповнитися Духом Святим, насамперед потрібно відкинути брехню й говорити істину.

III

Гніваючись, – не грішіть; сонце хай не заходить у вашому гніві.

Ефесян, 4:26

Другою перешкодою для наповнення Духом Святим апостол Павло називає гнів. Хто піддається гніву, той ображає Духа Святого й загашає Його в собі.

Але чи всякий гнів є гріхом? Ні, не всякий. Існує і справедливий гнів. Коли Ісус Христос очищав храм, Він був розгніваний за те нечестя, яке люди чинили в Домі Божому. Це був гнів на людський злочин, яким було зневажено святиню храму. Гнів, про який у цьому випадку оповідає Слово Боже, не є гріхом, бо це святий гнів.

Щоправда, у житті трапляються обставини, коли й людина має право обуритися людською злістю, гріхом та лицемірством. Але такі випадки рідкісні. Завжди існує велика небезпека, коли щось гріховне буде предметом нашого гніву. І тому апостол Яків на основі свого життєвого досвіду пише:

Адже людський гнів не здійснює Божої справедливости (Як. 1:20).

І це істина, яку ми повинні завжди пам’ятати.

Ми можемо і в житті Мойсея побачити, коли гнів є святим, а коли гріховним. Коли чоловік сходив із гори Сінай, то чув вигуки народу, що танцював навколо золотого тільця. Побачивши це, він спалахнув гнівом, а потім кинув скрижалі й розбив їх (див. Вих. 32:19). Це був святий гнів, за який Господь не карає. Він схвалив вчинок Мойсея та відновив скрижалі.

Але настав у житті Мойсея незабутній день. Знову народ нарікав на нестачу води. Господь звелів Мойсеєві зібрати всіх і наказати скелі дати воду. Але тієї миті Мойсею забракло для цього смирення. Постійне рем- ствування народу роздратувало його. Він узяв до рук жезл, яким минулого разу вдарив по скелі, і мовив до народу:

Хіба із цієї скелі нам вивести для вас воду? (Чис. 20:10).

Потім Мойсей двічі вдарив по скелі – і потекла вода. Але Бог сказав:

Оскільки ви не довірились Мені, коли потрібно було виявити Мою святість перед очима Ізраїльтян, то ви не введете цієї громади в край, який Я їм даю! (Чис. 20:12).

Усі молитви Мойсея були марними. Він не ввійшов у Обіцяний край, хоч і був найлагіднішою людиною, як розповідає Слово Боже. Один-єдиний промах у житті закрив йому вхід до обіцяного Ханаану. Настільки суворо судить Бог. Ми й самі бачимо, як гнів переплітається з гріхом і як гнів загашає Духа Святого.

Як багато дітей Божих не вважає роздратування гріхом! Вони зазвичай виправдовуються: «Маю такий характер». Крадіжки й обман вони вважають за огидний гріх, але нападам гніву не надають великого значення. Що вдієш, з усіма трапляється. Але апостол не робить тут різниці. Він пише одночасно і про злодійство, і про гнів. Він розцінює їх однаково. Ми повинні змінити свою думку про гнів, якщо досі не сприймали його за великий гріх. Гнів так само ображає Святого Духа, як і крадіжка. Пам’ятаймо про це.

О, чого тільки не коїть гнів! До чого він може й дітей Божих привести! Скільки мук і страждань спричиняє він! А ще він перешкоджає дітям Божим свідчити навколишньому світу. Я знаю одного брата, який був єдиним вірянином у селі. Його дружина не була народженою згори, і його тесть не був народженим згори. Брат щодня мовчки терпів усі глузування. Але одного разу не витримав: вибухнув, і був великий скандал. Тоді його дружина глузливо кинула: «Якого благочестивого чоловіка маю!» Як гірко плакав брат, розповідаючи мені свою історію! Яким спотиканням він став для своєї дружини! Жінка не навернеться до Бога, якщо він не звільниться від свого гніву. Гнів людини ображає Святого Духа.

Ось інший приклад. Одна жінка мала чоловіка, який почав випивати. Коли він був п’яний, вона так дратувалася, що втрачала сон. Часом у неї з’являлася така ненависть, що чоловіка навіть бачити не хотіла. Яка спокуса для дітей! Батько – п’яниця, а мати ненавидить їхнього тата! Якби ж вона подумала, що її бідолашному чоловікові дано лише одне життя. У Слові Божому сказано, що п’яниці не успадковують Царства Божого. І це коротке життя її чоловік іще більше вкорочував пияцтвом. Якби дружина зробила все можливе, щоб покращити йому це коротке життя, то, напевно, знайшла б ключ до серця свого чоловіка та змогла б його переконати. Але своєю ненавистю вона ще більше закриває його серце. Та й собі вона власноруч закриває вхід у вічний Єрусалим, оскільки написано, що вбивці не успадковують Царства Божого (див. Об. 22:14–15). Авжеж, вона не вбиває чоловіка фізично, проте щоденно робить це своїм ставленням. Тому й пише апостол Іван:

Кожний, хто ненавидить свого брата, той убивця. А ви знаєте, що жодний убивця не має в собі вічного життя (1 Ів. 3:15).

Чи з перебільшенням це сказано? Звісно, ні. Якщо дружина так ненавидить чоловіка, то в серці своєму вона, безперечно, іноді бажає йому смерти. Чи це не вбивство в Божих очах?

Можливо, ти не маєш чіткого розуміння, якої шкоди своїй душі завдаєш роздратуванням і як засмучуєш цим Духа Святого. Якщо такий стан твого серця постійний, то ти власноруч позбавляєш себе вічного життя. Тому, коли в серці гнів з’явиться, зроби так, щоб «сонце не зайшло в гніві» твоєму. Не дай злості укорінитися в серці твоїм.

Апостол – не ідеаліст і бачить людей такими, якими вони є насправді. Він чудово знає, що трапляються ситуації, коли людина опиняється у вирі роздратування. Це він знає з власного досвіду. Він пам’ятає, як його засмутив Варнава (див. Дії, 15:37–40). Тому й дає нам пораду: якщо щось подібне трапиться, то краще до настання ночі залагодити непорозуміння. Скажи добре слово: «Пробач мені, я був такий збуджений, що мені самому зараз боляче й соромно», – і все буде гаразд. А якщо ти так не вчиниш, то мине день і ніч, і що далі, то важче буде помиритися. І врешті-решт через дрібниці люди іноді розходяться.

Як часто через дратівливість руйнується сімейне щастя, і скільки буває «кораблетрощ» у житті людей! Тому любіть і не дратуйте, і «сонце хай не заходить у вашому гніві». Інакше засмутите Духа Святого й загасите Його. У такому разі про повноту Святого Духа не може бути й мови.

Отже, ми побачили тепер і другу перешкоду для наповнення Духом, яку потрібно здолати, – гнів. Але найбільша проблема полягає в тому, що люди не бояться гніватися. Вони вважають, що немає нічого особливо поганого, якщо вони інколи дратуються.

Дорогий друже! Якщо хочеш бути наповненим Духом Святим, знай, що для цього потрібно звільнитися від влади гніву. Чи хочеш повноти Святого Духа? Залиш роздратування, яке ображає Духа Божого.

IV

І не давайте місця дияволові.

Ефесян, 4:27

Це нова умова, яку ми маємо виконати. Ми не повинні давати у своєму серці місця дияволу-наклепнику. Якщо ж поступаємося йому, то грішимо й засмучуємо Духа Святого. Тому ми повинні затулити свої вуха від наклепника, якщо хочемо бути духовними.

Святе Письмо наводить приклад, наскільки небезпечно слухати наклепника. Коли помер аммонійський цар Нахаш, Давид вирішив висловити співчуття спадкоємцю царя, Хануну, направивши до нього послів. Давид не мав поганих думок. Він діяв за своїм серцем, бо дружив із Нахашем. Але радники нового царя переконали його в тому, що Давид нібито під виглядом співчуття направив слуг для шпигунства. І цар Ханун, замість дізнатися істину, повірив цьому наклепу й завдав величезної образи послам – звелів наполовину поголити їм бороди й напіводягнених відпустити. І збезчещені посли повернулися додому. Давид наказав послам залишитися в Єрихоні, допоки відростуть їхні бороди. І побачили аммонійці, що вони стали ненависними для Давида, і пішли на Давида війною разом із сирійцями (див. 2 Сам. 10:1–14). Аммонійців та їхніх союзників сирійців було розбито, й вони стали підданими ізраїльтян. Скільки крови пролито даремно! Скільки страждань і сліз було в цих трьох країнах лише тому, що цар Ханун повірив наклепу.

А тепер хіба інакше? Скільки говориться за спиною інших! І наклеп набув такого поширення, що йому вже не надають значення.

Чи вважав ти досі за гріх погано говорити про відсутнього брата чи сестру? Це трапляється часто, і люди не вважають за гріх говорити погано про інших і слухати наклепника. Господь сказав, що коли згрішить брат перед тобою, іди й викрий його наодинці. Сатана ж каже: «Піди та розкажи іншим». І коли люди слухають сатану, які наслідки бувають? Людина бере тяжкість гріха на власну совість. Вона вже не перебуває, як раніше, у дружніх стосунках із братом і сестрою. А якщо після всього цього намагається бути дружньою з ними, то це просто лицемірство.

Але й це не все. Гріх тягне за собою новий гріх. Грішить наклепник, але грішить і той, хто слухає. І зазвичай почуте передається далі. Не давай місця дияволові, не давай місця наклепникові у своєму серці. Ти згрішиш, якщо засудиш свого брата, не вислухавши його самого. Краще скажи наклепнику: «Ходімо до брата й запитаємо його, чи це правда?» І якщо зробиш так, то побачиш, як почне викручуватися наклепник і благати тебе не казати, звідки прийшла інформація. Тобі ж доводилося спостерігати це в житті, чи не так?

То який висновок зробимо? Якщо твій співрозмовник не має мужности висловити братові в лице те, що він тобі про нього розповів, то нехай не розповідає про це й за спиною брата. Адже було у твоєму житті, що ти слухав таку людину й вірив її наклепу. Не давай місця в серці твоєму наклепникові, не дозволяй тріумфувати дияволові! Інакше він переможе тебе. Він сіє недовіру в спільноті, а потім ловить рибу в каламутній воді. І, як наслідок, порушується єдність, а брати втрачають благословення із Псалма 133, бо «там Господь заповів благословення й життя навіки», де є братолюбство.

О, як багато шкоди у житті спільнот завдає наклеп! І дуже часто християни не заступаються за відсутнього брата, коли чують, що про нього говорять погано, а навпаки, погоджуються з брехнею та поширюють її, розповідаючи з обуренням, що той чи інший брат вчинив або сказав. А по суті вони просто отримують задоволення в пересудах і разом із наклепником робляться суддями братові.

Скільки критики й засудження лунає в християнських колах! І якщо ми засуджуємо когось, то й молитися за нього важко; а молитва в такому разі набагато потрібніша, корисніша та правильніша. Поклавши руку на серце, скажи, чи не давав ти місця наклепнику в серці своєму? Як часто це було! Ти й не думав про це, а просто покладався на почуті слова. Але знай: це одна з причин того, що ти не просувався вперед у своєму духовному зростанні.

Я згадую, як на конференції євангельського Альянсу в Німеччині один брат звернувся до присутніх: «Пропоную домовитися з вами сьогодні ні про кого не говорити погано». Наступного дня він попросив підвестися тих, хто не дотримав слова, і виявилося, що багато хто встав. Але, безперечно, і багато з тих, хто не встав, теж не дотрималися обіцянки.

О, якби відтоді всі діти Божі зцілилися від хвороб пліток і пересудів! Тоді духовне життя громад зробило б значний крок уперед. Це цілком очевидно, оскільки цей злочин поширений, як жоден інший. Якось я розмовляв з одним братом. Він говорив лише погане про людей, яких ми згадували в розмові. І найгірше те, що плітки й осуд люди не вважають гріхом.

Дорогий читачу! Тепер ти знаєш, що це гріх, і він засмучує Духа Святого. Визнай же його перед Господом і проси, щоб Він надалі оберігав тебе від цього гріха, а також проси своїх братів, щоб і вони зупиняли тебе, коли почнеш когось засуджувати. Це брудне джерело має бути віддалено від тебе, інакше всі прохання й молитви за наповнення Духом Святим будуть марними. Бог не почує твої молитви, доки ця перешкода існує у твоєму житті.

«Відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду» – це перше. «Гніваючись, – не грішіть» – це друге. «Не давайте місця дияволові» – це третє. Ось ті серйозні застереження, від виконання яких залежить, чи матимеш ти повноту Святого Духа. Будемо виконувати й цю третю настанову – не давати місця наклепникові в серці своєму.

V

Хто крав, хай більше не краде, але краще нехай працює, роблячи своїми руками добро, аби мав що подати тому, хто має потребу.

Ефесян, 4:28

Чи стосується це звернення дітей Божих? Адже само собою зрозуміло, що діти Божі не повинні красти. Але чи так це насправді? Апостол Павло не писав би про крадіжки, якби це було недоречним. Виявляється, можна називатися учнем Христа й бути злодієм. Прикладом є Юда. Він чув кожне слово Ісуса Христа, бачив усі чудеса та все ж залишався злодієм. Хіба Господь не попереджав його? Звісно, попереджав, але все було марно. Юда був прив’язаний до грошей, і це його занапастило.

Чи не була причина в грошах і при засудженні Ананії та Сапфіри? Вони хотіли здаватися благодійниками спільноти, але віддати всі гроші, які отримали від продажу свого маєтку, не змогли. Тому й обдурили апостола Петра, за що їх було засуджено.

А нині чи не лежить на совісті дітей Божих провина присвоєння майна, яке їм не належить? Можливо, таке є і на твоїй совісті? О, як багато подібних гріхів відомі мені з душеопіки! Скільки продавчинь мені зізналися в присвоєнні того, чого вони потребували! Скільки разів швачки залишали собі рештки тканин! Скільки робітників забирали з підприємства додому інструменти й будматеріали! Скільки бухгалтерів писали особисті листи на фірмовому бланку та відправляли поштою коштом фірми! Я ще довго можу продовжувати перелік. Це траплялося з людьми не лише до їх навернення, а й після. Бачачи, що це роблять інші, діти Божі наслідують їх. А коли їм вказуєш на це, вони відмахуються: «О, такими дріб’язковими ми не повинні бути». А насправді очі Бога бачать усе: від Нього нічого не приховано. І якщо маєш привласнене чуже, Дух Святий вкаже на це. Якщо можеш, поспіши повернути те, що привласнив нечесним шляхом. Інакше ворог душ людських має можливість тобою опанувати й завдати тобі духовної поразки. Ти маєш усе минуле впорядкувати з допомогою Бога, якщо хочеш зростати в Його благодаті. Ти ніколи не будеш сповнений Духа, якщо минуле не вийде на світло Боже. Ми повинні мати вільний тил проти ворога, якщо хочемо жити свято.

І якщо ти впорядкував своє минуле, то візьми до серця умовляння апостола:

Хто крав, хай більше не краде.

З цього моменту відвернися від легковажного ставлення до довіреного тобі майна. Отже, відсьогодні ти не бери нічого чужого, хоч би як сприятливо склалися для цього обставини та хоч якою великою є спокуса. Врахуй це, навіть якщо йдеться про дрібниці. Адже ти хочеш просуватися у своєму духовному житті? Тоді виконуй з усією пунктуальністю цю умову: не кради більше.

Ми повинні бути виконавчими та сумлінними в усьому, якщо хочемо наповнюватися Духом Святим, бо ворог душ людських саме в дрібницях прагне підштовхнути нас до падіння. Ось, наприклад, отримав зайву решту – касир прорахувався. Повернеш гроші чи скажеш про себе: «Нехай працює уважніше», – і залишиш собі? Подібними дрібницями ворог душ людських намагається притупити й приспати наше сумління. Чи вдасться йому це? Якщо ми скажемо разом з Авраамом: «Присягаючись, підіймаю руку свою до Господа, Бога Всевишнього, Який створив небо і землю, що ні нитки, ні ремінця від взуття я не візьму з усього того, що належить тобі, щоб ти не сказав: Я збагатив Аврама» (Бут. 14:22–23), – тоді сатана не зможе обманути нас.

Якщо хочемо бути наповненими Духом Святим, треба мати також чуйне вухо до голосу Духа Святого та страх засмутити Його. Інакше всі наші молитви про наповнення Духом Святим будуть марними.

Далі, ми повинні не тільки не брати чужого, а й віддавати своє, адже є наказ працювати, щоб «мав що подати тому, хто має потребу». Ми повинні чесно та сумлінно ставитися до нашої праці. Але й тут ворог душ людських може влаштувати пастку. Працюючи та купуючи майно, ми можемо прив’язатися до грошей. Ось, наприклад, п’яниця, побачивши, якої шкоди завдає йому пияцтво, кинув пити. Він дивується тому, що тепер має гроші. Але зі зростанням його матеріального добробуту він починає накопичувати гроші, стаючи скупим.

Наш досвід переконує, що нерідко саме так і буває в житті. Тому апостол Павло закликає не до накопичення багатства, а до його роздачі. Якщо ми хочемо бути духовними, то повинні бути й чесними в набуванні коштів і використовувати їх на справу, керуючись вказівками Святого Духа.

Як багато недоліків у цьому мають діти Божі! Вони керуються власними розрахунками й іноді за великі гроші набувають зовсім непотрібних речей, тоді як поруч живе нужденний брат. Якщо ми задовольнятимемо лише власні забаганки, то, звичайно, не матимемо нагоди допомогти нужденному.

Придбання, заощадження та роздавання – усе роби під керівництвом Духа Святого, і тоді побачиш, які благословення виллються на тебе і як ти досягатимеш успіху в духовному житті! Якщо ж у цьому питанні ти не коритимешся волі Божій, то ніколи не матимеш повноти Духа Святого. Гроші, на жаль, для багатьох дітей Божих є перешкодою, яку краще усунути задля духовного життя. Нехай Господь розпоряджається твоїми грошима, і ти матимеш повноту Духа Святого.

VI

Нехай жодне слово гниле не виходить із уст ваших, але тільки таке, що добре на потрібне збудування, щоб воно подало благодать тим, хто чує.

Ефесян, 4:29, UBIO

Гнилі слова – лайка, проклін, пустослів’я, брудні жарти – також засмучують Духа Святого й перешкоджають наповнюватися Ним. Що має на думці апостол Павло, говорячи про гнилі слова? Гнилі слова – це плід невідродженої людини. Хіба може гниле дерево давати добрий плід? Наша стара природа є джерелом гнилих слів. Про неї апостол і згадує, коли це стосується розмов без провадження Духа Святого. У наступному розділі Павло говорить іще докладніше про непристойні слова, неналежні жарти й дотепи. Діти Божі повинні завжди й у всьому бути під керівництвом Святого Духа. Інакше Святий Дух засмучується, і ми не можемо наповнюватися Ним. Саме на це треба звернути особливу увагу.

Дорогий друже! Зізнайся, чи вживав ти гнилі слова? Чи відчуваєш ти себе вільним від цього гріха? Чи не відчуваєш ти, що такими словами засмучуєш Духа Святого й пригнічуєш своє сумління? Брудні жарти – не гумор. Гумор – це здатність людини не сумувати навіть у важких обставинах. І хто має цей дар, той дякує за нього Господу. Цей дар може надати неоціненну послугу в найскрутніших обставинах життя. Гумор допомагає долати перешкоди, про які зітхають і на які скаржаться інші.

Але гнилі слова – це зовсім інше, і приходять вони від ворога душ людських, тоді як гумор є Божим даром. До гнилих слів належать усілякі неоднозначні розмови, а також різні кпини й жарти на адресу інших, які згодом лягають тяжкістю на совість. Я знав одного дотепника. Коли він жартував, усі сміялися, і я теж. Якось мені захотілося позмагатися з ним; але коли я прийшов додому, совість засудила мене. Я відчув, що засмутив Духа Святого, і зрозумів, що в таких випадках треба бути насторожі. І щоразу, коли знав, що зустрінуся із цією людиною, я просив Господа зберегти мене від участі в цих жартах, і Він допомагав.

Подібна небезпека загрожує багатьом вірянам. Але, можливо, дехто навіть не усвідомлює та не розуміє, що легковажні розмови загашають Духа Святого. Можливо, їм це ніколи й на думку не спадало, але це так. Якщо маєш, любий друже, на язиці жарт, то перш ніж висловити його, спитай Христа, як би Він вчинив на твоєму місці. І Дух Святий допоможе тобі утриматися від подібних жартів.

А чи бувало з тобою так, що спочатку ти стримував себе, а далі не зміг? Зі мною таке траплялося, і за наслідки завжди було соромно.

Якщо хочеш утримуватися від порожніх розмов, то уникай тих місць, де їх ведуть. Коли я зрозумів гріховність подібних розмов, то припинив приймати запрошення від таких друзів і припинив запрошувати їх. При наших зустрічах у різних клубах чи гуртках ми не бачимо нічого іншого, як грішити язиком. І якщо ти з цим згоден, то віддалися від такого марнування часу. Наскільки більше радости ми відчуваємо, коли зустрічаємося для роздумів над Словом Божим. Я визнаю лише такі спілкування, де Біблія лежить на столі, де змістом бесіди служить Боже Слово. І не визнаю таких, після яких почуваєшся розбитим, з докорами совісті.

Потрібно зрозуміти, що наші розмови повинні мати певну мету, а не бути марнуванням часу. Апостол каже, що вони мають навчати, підбадьорювати інших. І вони повинні зміцнювати слухачів у благодаті. Римляни щодо цього говорили: «А кому це на користь?» Це запитання можемо поставити й собі, щоб визначити: кому це на користь? І якщо доведеться визнати, що наша розмова марна, то припинімо її. Але якщо це служить повчанням у вірі, тоді продовжимо розмову.

О, які слабкі ми в цьому! Те, що погано, так і проситься на язик, а що добре – аж ніяк не виходить. Ми боїмося, що нам скажуть: «От мораліст знайшовся», і це утримує нас часом сказати потрібне й корисне. Людям не соромно вимовляти прокляття, але якби їх побачили за молитвою – це було б ганьбою для них. Чи не правда, що таке буває іноді навіть із дітьми Божими?

Ми повинні завжди говорити про те, що корисно, хоча іноді це може здаватися сумним і неприємним. І як часто ми говоримо про зовсім непотрібні речі. Ми маємо говорити лише про те, що дарує благословення тим, хто нас слухає. Якщо ти хочеш поділитися тим, що зробив для тебе Господь, і тим самим підбадьорити свого ближнього, то розкажи про це.

Як чудово, коли ми несемо благословення нашим ближнім! Прикладом цього є сам апостол Павло. У 15-му розділі книги Дії святих апостолів читаємо, що в Антіохії сталася розбіжність щодо питання: чи мають віряни виконувати закон Мойсеїв? За рішенням церкви, Павла й Варнаву було відряджено до Єрусалима для розв’язання цього питання. Писання розповідає, що вони проходили Фінікію та Самарію. Хіба там вони розповідали вірянам про суперечку? О ні! Про це не було жодного слова. Вони говорили про навернення язичників і несли велику радість братам. О, якби й ми навчилися мовчати про свої суперечки та розбіжності! Ми, безсумнівно, хочемо наповнюватися Духом Святим. Тому пам’ятатимемо настанову:

Нехай жодне слово гниле не виходить із уст ваших, але тільки таке, що добре на потрібне збудування, щоб воно подало благодать тим, хто чує.

VII

Усяке роздратування, гнів, лють, крик і зневага хай віддаляться від вас разом з усякою злобою.

Ефесян, 4:31

Як багато ще в нас перешкод для наповнення Духом Святим! І ворог душ людських, сатана, цим особливо переймається. Він знає, що люди, наповненні Духом Святим, небезпечні для його царства. Тому він і намагається зашкодити їм наповнюватися Духом Святим. Згадаймо апостола Петра, як він, бувши наповненим силою Духа Святого, одного дня вивів із царства сатани 3000 душ. Також і апостол Павло силою Духа Святого всюди насаджував успішні спільноти. Тому ворог і намагається з усіх сил зашкодити молитвам вірян про наповнення їх Духом Святим. І зі що більшим завзяттям він починає свою справу, то більше має успіху.

Ось, наприклад, роздратування, що проявляється в образі. Хто б міг подумати, що образа, як гіркий корінь (див. Євр. 12:15), теж є перешкодою до наповнення нас Духом Святим?! Хтось зробив тобі щось неприємне чи погано відгукнувся, і в серці з’явилася образа. Ти намагаєшся більше із цією людиною не зустрічатися. А коли тебе запитають про неї, ти відповідаєш, що нічого не маєш проти неї. Можливо, це правда, але водночас ти й любови до цієї людини не маєш. Від давно минулого випадку в тебе залишилися гіркі спогади й недобрі почуття. Образа має бути видалена з твого серця, що й підтверджує апостол. Можливо, потрібно ще раз поговорити з людиною про ту справу й пробачити дійсно та по-справжньому. А ще ти маєш позбутися почуття образи.

Тепер звернімо увагу на лють і гнів. Що вони собою являють? Лють – це пристрасний напад гніву. Гнів – це вибух обурення, який виражено в образах, крику й нарузі над ближнім своїм. Чи не проявляються вони й у дітей Божих? На жаль, так – і дуже часто. І це завдає великої шкоди Божій справі.

Я знав одного брата, якого залюбки слухали на зібраннях, але він мав дуже запальний характер. Дружина часто скаржилася на нього, та й колегам було тяжко з ним. І ось одного разу колега зробив щось неправильно. Брат був у нестямі: напад люті так заволодів ним, що він не усвідомлював того, що говорить. Він так знавіснів, що почав проклинати. Цей брат був у літах, і тієї миті його розбив параліч. О, чи не страшно це? Його останніми словами були слова прокляття.

Я не хочу звинувачувати брата. Але скажу, що подібним чином поводиться багато людей. Хто піддається впливу гніву, той не замислюється про те, що дуже погано чинить. Багато хто визнає, що брехати й красти – це великий гріх. А озлоблятися, сердитися й лаятися на когось не є гріхом. Дозволь тобі, друже, сказати, що лють і гнів також є перешкодою в духовному житті. Хіба кров Ісуса Христа пролито не для того, щоб дарувати нам повне спасіння? Хіба не написано, що кров Господа нашого Ісуса Христа очищує нас від усякого гріха? А злість – це гріх. І є шлях визволення від цього гріха. Чому ж ти досі не скористався ним?

А може, ти думаєш так само, як думав раніше я? Я хотів самотужки звільнитися від запальности. Але в мене нічого не виходило. Нарешті я зрозумів, що цим шляхом нічого не досягну, і вирушив на Голгофу, де просив Господа очистити мене. І допомогла мені не моя боротьба, а тільки кров Ісуса Христа. І тобі, мій друже, треба вчинити так само. Ти не мусиш боротися з гріхом тільки власними силами, передай цю справу в руки Господа. Що неможливо тобі, то можливо Йому, бо Він страждав за тебе, щоб звільнити тебе й від цього гріха. Тільки цим шляхом треба йти, якщо хочеш мати повноту Святого Духа.

Хай буде віддалено від тебе крик і лихослів’я! Що думає світ про нас, коли бачить, як діти Божі навісніють у злості? Люди цього світу скажуть з іронією: «Адже вони не кращі від нас, вони також лаяться і кричать». І, мабуть, додадуть: «У нас навіть не буває такого». Це правда, що люди безбожні часом поводяться краще, ніж діти Божі. Дуже сумно!

Якщо хочеш наповнюватися Духом Святим, то віддай усе життя під контроль Йому. Він визначить твої стосунки з начальством, товаришами, підлеглими, сусідами, тобто з усіма людьми, які оточують тебе. Тільки тому, хто має, буде дано й примножиться. Тільки той наповниться Духом Святим, хто дає можливість проявлятися Йому у своєму житті. Якщо не виконано всіх наведених вище умов, даремні молитви. Передусім потрібно усунути перешкоду, після чого поллються благословення. Повнота Духа Святого – це не те, про що потрібно тільки постійно молитися. Треба жити, як навчав Христос, і тоді ми будемо дедалі більше наповнюватися Духом Святим. Ми отримуємо лише тією мірою, якою даємо можливість Духу Святому проявитись у нас. Це і є шлях, що його вказав апостол.

Дорогий брате і сестро! Перевір своє життя. Можливо, і ти маєш такі перепони? Чи погоджуєшся, що вони є гріхами, чи не звертаєш на них особливої уваги? Запам’ятай добре, що образливість, роздратування, лють і гнів є перешкодами для отримання від Бога благословень і роблять останнє неможливим. Запам’ятай також, що крик і лихослів’я зі злістю з уст дітей Божих зневажають Господа та завдають страшної шкоди справі Божій. Якщо ти не звільнишся від цього, у тобі саме стільки християнства, щоб цим ганьбити Господа. Подумай про це!

Але ж ти бажаєш зростати духовно, чи не так? Тоді нехай

усяке роздратування, гнів, лють, крик і зневага хай віддаляться від вас разом з усякою злобою.

Життя під керівництвом Духа Святого – шлях до наповнення Ним.

VIII

Будьте ж добрими один до одного, милосердними, прощаючи одне одному, як і Бог через Христа вам простив!

Ефесян, 4:32

На перший погляд, ці слова здаються не настільки й значущими. Однак це не так. Якщо нам бракує прихильности й співчуття, то це засмучує Духа Святого й перешкоджає наповненню Ним. Ще більшою мірою це стосується непрощення та непримиренности.

«Будьте ж добрими один до одного», – каже апостол, закликаючи до прихильности. Ця риса – прояв любови до навколишніх у повсякденному житті, у нашому ставленні до них. Де немає приязного ставлення до людей, які нас оточують, там немає і любови. Хто справді любить, той і приязний.

Під час богослужіння, наприклад, ми виявимо прихильність, якщо вкажемо братові чи сестрі на вільне місце чи поступимося своїм; або покажемо в збірці пісню, яку саме співаємо. Усе це невеликі прояви прихильности, але вони вказують на наше ставлення до людей. На жаль, навіть серед Божих дітей відчувається брак такої прихильности. Багато хто сідає на місце в церкві з такою рішучістю, нібито воно є їхньою власністю. І якщо хтось попросить пропустити на вільне місце далі в ряду, то іноді на нього кидають такий погляд, ніби він у чомусь сильно завинив. Хто неприязний, той егоїстичний. Цей недолік також є перешкодою для наповнення Духом Святим.

Ось іще один приклад. Ти їдеш у потязі, і так розташувався, що іншому немає місця сісти поряд із тобою. Але якщо ти доброзичливий, то скажеш: «Будь ласка, сідайте, тут є ще одне місце». Люб’язність рідко зустрічається в наші дні, і тому таким ставленням ти можеш привернути до себе увагу, і тобі випаде нагода засвідчити про Христа.

У приватному житті тобі також часто випадає нагода виявити прихильність. Ось, наприклад, дружина впустила наперсток. Чи нахилишся ти, щоб його підняти, чи продовжиш читати газету?

«Будьте ж добрими один до одного», – каже апостол. Хай би де ми були – на роботі, у крамниці, у трамваї, на вулиці, – усюди є нагода проявити своє дружнє ставлення до ближніх. Так ми заохочуємо людей вислухати Слово Боже, а також даємо простір Духу Святому у своєму серці.

«Будьте… милосердними», – наставляє апостол Павло далі. Часто люди бувають ввічливими, але відчувається, що ця ввічливість не від серця, і тому вона відштовхує. Милосердя привертає серця. Дай відчути людині, що твоє серце співчуває їй, і ти прихилиш її до себе. Відсутність милосердя – це відсутність любови й перешкода для наповнення Святим Духом. Той, хто відкинув себе, а любить інших і живе для них, наповнюється Святим Духом.

Чи є в тобі, друже, це милосердя? Чи співчуваєш ти людям так, що їхнє горе й радість стають твоїми? Якщо бажаєш наповнюватися Святим Духом, ти маєш припинити жити, думати й дбати тільки про себе й бути чужим і холодним для ближніх. Прихильність і милосердя є попередніми умовами для наповнення нас Духом Святим.

І прощення. Тому наступна настанова говорить:

Прощаючи одне одному, як і Бог через Христа вам простив!

Тобі, звичайно, знайома притча про немилосердного позикодавця. У ній ідеться про чоловіка, який був винен своєму панові колосальну суму – 10000 талантів. Він за все життя не зміг би сплатити свій борг. То й почав благати про прощення, і пан простив йому. Яким вдячним цей чоловік мав бути панові за таке велике благодіяння! Але ось він зустрічає у дворі людину, яка була йому винна незначну суму – 100 динаріїв. І що ми бачимо? Чоловік, якому було прощено колосальний борг, хапає свого боржника й кидає до в’язниці за якихось сто монет.

Невже таке можливо? – запитаєте ви. Авжеж, можливо, навіть серед дітей Божих. Хіба ти не той боржник, якому Бог пробачив колосальний борг? Хіба можна порахувати, як багато ти згрішив у думках, словах і вчинках? А Господь тобі все пробачив. Тепер уяви, що твій брат згрішив проти тебе, погано відгукуючись за твоєю спиною. Він зробив недобре, і тобі важко простити йому. Такий вчинок дійсно не можна виправдати. Але якщо ти згадаєш, що зробив для тебе Господь, то хіба не легко пробачити своєму боржнику? Однак ти весь час дорікаєш йому за його вчинок. Чи розумієш, що через це ти уподібнюєшся «злому рабу», про якого говорить Христос у Євангелії від Матвія, 18:23–34? А як вчинив пан зі «злим рабом»? Він покликав його до себе й наказав кинути до в’язниці, віддати катам, допоки не буде сплачено весь борг, тобто на довічне ув’язнення.

Мій друже! Чи не чиниш і ти так, як цей злий раб? О, скільки таких рабів серед дітей Божих! Мені боляче писати про це, але це правда. За таких обставин не може бути й мови про повноту Духа Святого.

Усі ми знаємо молитву Господню «Отче наш» і, можливо, навіть молимося нею. Але чи знаємо, що робимо, коли вимовляємо ці слова молитви? Якщо ми не готові прощати, то самі собі підписуємо вирок щодо вічного страждання в пеклі. Ми просимо:

І прости нам провини наші, як і ми прощаємо винуватцям нашим (Мт. 6:12).

Та якщо при цьому самі не прощаємо, отже, ми просимо, щоб Господь не прощав і нам. Без прощення Христа ми загинемо. Ми потребуємо Його прощення в усі дні нашого життя. І тому ми повинні пробачити, і пробачити з усього серця, а не так: «Я прощаю, але забути того, що ти заподіяв мені, не можу». Якщо ти не можеш забути образу, то це не прощення. Хто щиро прощає, той і забуває.

Якщо ж хочемо наповнюватися Духом Святим, то й життя ми повинні провадити, наповнене любов’ю та всепрощенням, ідучи вслід Христу. Наші молитви про наповнення Духом Святим не досягнуть мети без відповідности християнському життю. Усунемо всі перепони, тоді й отримаємо благословення.

Тому

будьте ж добрими один до одного, милосердними, прощаючи одне одному, як і Бог через Христа вам простив!

IX

І не впивайтеся вином, у якому розпуста, а наповнюйтеся Духом.

Ефесян, 5:18

Багатьох дивує, що в одному вірші з’єднано два настільки протилежних поняття, як вино і Дух. Чи не помилився апостол Павло, включаючи їх у той самий вірш? Звісно ні. Він чудово знав, що багатьом вино перешкоджає наповнюватися Духом Святим. Цей заклик апостола не втратив свого значення й зараз, вказуючи на дуже важливу обставину. Хто не знає міри в їжі й питві, не виявляє поміркованости й тверезости, той не може наповнюватися Духом Святим. Зрозуміти це дуже просто. Якщо людина надає надто великого значення їжі та питву, то це доводить її велику прихильність до них, яка протидіє наповненню Духом.

Якось під час читання 27-го розділу Буття мені особливо впав у око вираз, який часто повторювався: «Страву, яку я люблю».

Старий Ісаак попросив Ісава приготувати йому страву з дичини, яку він любить, за що хотів благословити. Він знав, що не Ісав, а Яків має отримати благословення, але всупереч волі Бога хотів благословити старшого сина. Чому? Тільки тому, що Ісав добре готував його улюблену страву з дичини. Ісаак так любив смачно поїсти, що порушив Божу волю й тим самим накликав горе й страждання на весь свій дім.

І зараз багато дітей Божих надають надто великого значення їжі, ніби вони для того й живуть, щоб їсти, тоді як треба їсти для того, щоб жити. Про що часто говорять люди навколо нас? «Ось ми були там і їли те». Часто й діти Божі говорять про те саме: про рецепти приготування їжі та про любов до різних страв. І так боляче буває про це слухати, оскільки подібні розмови засмучують Духа Святого.

А як щодо тебе? Невже їжа й питво також мають вагоме значення у твоєму житті? Тоді попереджаю тебе, що це також є перешкодою для наповнення Духом Святим.

Одного разу я зайшов до їдальні для християн у той час, коли туди прийшов відомий проповідник. Прочитавши меню, він запитав офіціанта: «Чи не маєте ви чогось придатнішого для мене?» Офіціант зауважив, що меню дає досить великий вибір, але проповідник заперечив: «Усе це не для мене. Принесіть мені...» І далі докладне пояснення того, що та як має бути приготовано. Спостерігаючи ту довгу розмову, мені стало соромно за брата, і я подумав, яку думку про нього міг скласти офіціант. Наскільки важливою є для цього брата їжа!

Я знав також проповідника, який у ресторані готелю, де він перебував, на обід замовив собі вино. Покуштувавши вина, він покликав офіціанта й обурливо каже: «Хіба ви не маєте кращого вина, що подали мені цю бурду?» А поряд відвідувач подумав: «Ось як роблять проповідники!» І в нього могло взагалі скластися хибне уявлення про християн.

Чи переконався ти тепер, що апостол Павло мав рацію, поєднавши в одному вірші слова «не впивайтеся вином... а наповнюйтеся Духом»? Хто надає надто великого значення їжі, той не може мати повноти Святого Духа. У нього бог – черево.

Як часто, приходячи в сім’ї, я чую від дітей, що вони відмовляються їсти ту чи іншу страву, тоді як мають їсти все, що приготувала матір. Така розбірливість у їжі в дітей свідчить про їхнє неправильне виховання й про те, що батьки, які чинять так само, подають поганий приклад. Як сумно спостерігати серед дітей Божих, якщо вони, звісно, не хворіють, надмірну розбірливість у їжі й особливу насолоду деякими стравами. Хто створює собі такий культ з їжі, той не духовний, а тілесний християнин, навіть якщо минули роки чи десятиліття від дня його навернення до Бога.

Звичайно, їжа є потребою в житті людини. Вона підтримує наші фізичні сили та дає здоров’я. Ми їмо не для задоволення, а щоб мати силу служити Господу. Якщо ми не їстимемо, то наші сили вичерпаються. Але існує велика різниця: їсти й пити для Господа або для власного задоволення. Хто задовольняє лише власні забаганки, той не розуміє слів апостола:

Отже, коли ви їсте, коли п’єте чи щось інше робите, все робіть на славу Божу (1 Кор. 10:31).

Їсти для слави Божої? Ти вже замислювався про це? Хто так робить, той може й такі страви їсти, які йому не смакують. Хто так робить, той усе, що йому пропонують, приймає з подякою з Божої руки, той їсть і п’є не надмірно, навіть якщо це його улюблена їжа. Той не відмовляється від їжі, якщо запропоноване стосується страв, які він не любить. Духовна людина їсть і п’є, щоб мати силу для Господнього служіння.

Може, дорогий друже, ці міркування тобі здадуться надто суворими. Але я цілком переконаний, що й у цьому є перешкода до нашого зростання в благодаті. Багато хто може цього не усвідомлювати, проте апостол Павло звертає нашу увагу й на цю обставину. Адже сам він був вільний від цього! То й каже, що

вмію жити і в нестатках, умію жити і в достатку. Звик до всього і в усьому: і насичуватися, і голодувати, мати достаток і терпіти нестаток (Фил. 4:12).

Так каже духовна людина. А тілесна любить багато розповідати про те, що вона їла та чого, на жаль, не їла; що їла із задоволенням і що – без задоволення.

Дорогий друже! Тілесний ти чи духовний? Чи хочеш бути наповненим Духом Святим? Тоді усунь перешкоди на цьому шляху, принісши їх до ніг Господа, і керуйся Святим Духом також у вживанні їжі й питті. Не надавай надто великого значення земному й минущому, а краще наповнюйся Духом Святим.

X

Повчаючи самих себе псалмами, урочистими та духовними піснями, співаючи і прославляючи у ваших серцях Господа.

Ефесян, 5:19

Християни, наповнені Духом Святим, навчають себе псалмами, урочистими й духовними піснями, дякуючи завжди, скрізь і за все Господу, підкоряючись одне одному в страху Божому.

У четвертому розділі апостол Павло наполегливо говорить про те, від чого маємо утримуватися, щоб не засмутити Духа Святого, а в п’ятому, навпаки, вказує на те, що повинні робити для наповнення Ним.

Чи не правда, що навчати себе псалмами та духовними піснями може лише той, хто їх знає? А щоб знати їх, треба знати Біблію та слова духовних піснеспівів. Однак багато хто позбавляє себе цього: лінується читати Біблію або приділяє їй дуже мало часу. Але для слухання світських радіопередач, для перегляду телевізора й для інших справ знаходять час. Як це сумно! Інколи читаючи Біблію, такі християни запам’ятовують лише дещицю, багато чого забуваючи.

Мало навчаючись і ще менше засвоюючи, вони не можуть мислити й говорити про біблійні істини. І люди світу цього багатьма своїми запитаннями часто заганяють таких вірян у глухий кут, бо ті не в змозі відповісти на їхні запитання. При цьому багато хто з глузуванням запитує: «А де ж Каїн узяв дружину? Адже там, куди він утік, людей не було». І вірянин не має відповіді, бо погано знає Біблію; він забув, що Каїн узяв дружину, перш ніж утік у чужий край. Світські люди часто наводять різні місця з Біблії з метою критики, а віряни не можуть пояснити їх, бо погано знайомі з Писанням. Це сумно! Або прийшли докучливі лжевчителі, які пропонують свої книжки й намагаються нав’язати своє вчення, і віряни піддаються на цю пропаганду, бо не знають Біблії. Якщо ми хочемо бути переможцями в спірних питаннях на біблійні теми, то потрібно систематично й глибоко вивчати цю Книгу книг – Біблію.

Так само серйозно ми повинні ставитися й до духовних пісень – до цього неоціненного багатства християн. Деякі віряни мало знайомі з ними. Хто знає, можливо, ти скоро опинишся в такому становищі, що не зможеш читати чи мати при собі збірку духовних пісень і Біблію. І тоді тобі доведеться покладатися лише на те, що збереглося в пам’яті й серці. І як приємно буде згадувати псалми, духовні пісні й вірші з Біблії!

При безсонні я іноді підбадьорюю себе духовним алфавітом. Беру першу літеру алфавіту й починаю згадувати, який із висловів Біблії починається з літери «А», наприклад:

А кожному з нас дана благодать згідно з даром Христа.

Наступний вірш – з літери «Б»:

Блаженні чисті серцем, бо вони Бога побачать.

Потім – з літери «В»:

Великі та дивні діла Твої, Господи Боже, Вседержителю!

І так далі.

Я можу заснути, не дійшовши до кінця алфавіту. А якщо й не засну, то я підкріпився й насолодився Словом Божим і таким чином без сну збадьорився. Потім так само починаю згадувати й духовні пісні.

Добре тренуватися в заучуванні напам’ять окремих уривків з Біблії та привчати до цього дітей. Нехай вони вивчать ті тексти Біблії, з яких матимуть особливу користь у житті. Згодом вони дякуватимуть за це батькам. Я завжди просив своїх дітей до дня народження вивчити напам’ять один із текстів Біблії. І так вони набували на все своє життя скарби, які у важкі дні можуть зміцняти їх і давати духовну наснагу.

Лиш знання Святого Письма робить нас здатними міркувати й говорити на біблійні теми. Апостол Павло не має на думці, щоб ми постійно цитували одне одному псалми. Ні, але він каже, що ми повинні так говорити, щоб стиль і теми наших розмов були біблійними, щоб ці біблійні істини були нам знайомі й ми могли ними оперувати.

І це шлях для наповнення Духом Святим? Так, це шлях або, точніше, один із щаб-лів на шляху досягнення повноти Святого Духа. Мати повноту Святого Духа означає: вивчати Біблію, мислити, говорити й чинити, як навчає Писання.

Про що говорять Божі діти під час зустрічей? Часто про відсутніх, і як багато вони при цьому грішать. А як корисно було б говорити про те, що вони прочитали в Біблії за останні дні. Коли я буваю у від’їзді, дружина пише мені часто про те, що особливо цінного вона побачила під час вивчання Слова Божого. Також і я ділюся з нею тим, що Господь відкрив мені під час читання того чи іншого розділу.

На превеликий жаль, діти Божі дуже рідко діляться радістю, яку вони отримують при читанні Слова Божого. Як часто я, ділячись цією радістю з іншими, тріумфував разом із псалмоспівцем:

Радію я Твоїм обітницям, як той, хто натрапив на велику здобич (Пс. 119:162).

Намагайся завжди мати при собі Біблію, щоб будь-якої миті ти зміг розгорнути її перед співрозмовником. Безлічі гріхів ми уникнемо, якщо наші думки буде звернено на Слово Боже й розмови будуть навколо нього. Воно дасть радість і силу нашій внутрішній духовній людині. І якщо ми навчимося в усіх обставинах життя чинити й мислити по-біблійному, то незабаром помітимо, як швидко зростаємо духовно.

Нашими повсякденними розмовами має керувати Святий Дух. Це також сприяє духовному зростанню. Ми зможемо наповнюватися Духом Святим, якщо будемо навчатися псалмами й духовними піснями. Це перший ступінь на шляху наповнення Духом Святим. Іди цим шляхом, і ти ніколи про це не пошкодуєш.

XI

Співаючи і прославляючи у ваших серцях Господа.

Ефесян, 5:19

Це другий ступінь на шляху наповнення Духом Святим. Перший ступінь – наставляти одне одного псалмами та духовними піснями. А другий ступінь – славити й оспівувати Господа в серці своєму.

Співати в серці своєму Господу може тільки той, хто знайшов радість у Ньому. Той же, чиє щастя залежало від зовнішніх обставин – фізичного здоров’я, успіху на роботі тощо, – не може співати Творцю в серці своєму, бо завжди в житті бувають обставини, що затьмарюють щасливий настрій. Тільки той може в серці співати Господу хвалу, хто всім і завжди задоволений, хто приймає все з Господньої руки. Нарікання засмучує Духа Святого, але хто навчився бути завжди задоволеним, той тішить Духа Святого й отримує від Нього дедалі більше благословень.

Апостол не вимагає, щоб ми співали безперервно, бо це неможливо; але в серці співати, радіти навіть за скрутних обставин – це можливо. Так, саме у скруті радість про Господа особливо підтримує, і ми ще більше усвідомлюємо те, що маємо в Ньому.

Під час війни я працював у військовому шпиталі, і одного ранку прочитав вислів:

Співаючи Богові у своїх серцях (Кол. 3:16).

Я замислився над цими словами й вирішив їх виконувати завжди. Незабаром мені випала нагода. Я отримав наказ на подвір’ї вибити матраци. Виконуючи ту роботу, я декілька годин перебував у хмарі пилу та бруду, але моє серце раділо й славило Господа. Устами я не міг прославляти Його, бо задихався від пилу, але серцем славив. Я думав: «Як чудово, що Господь не дивиться на те, що ми робимо, а дивиться на те, як ми робимо!»

Був у мене й інший випадок, коли я дізнався, що можна радіти й співати у своєму серці при будь-якій роботі. На мене чекала дуже неприємна та брудна робота, яку всі відмовлялися виконувати. Одного ранку підійшов до мене спокусник і сказав: «Якщо тобі запропонують цю роботу, то відмовся, мовляв, не вважаєш за потрібне це виконувати». Коли я почув цей голос, то відразу зрозумів, звідки він, і став до того завдання. Подібну роботу я ніколи в житті не робив, але ніколи не виконував жодної іншої роботи з такою радістю, як цю. Моє серце тріумфувало. І той ранок із брудною роботою залишився для мене чудовим спогадом на все життя. Можливо, хтось вирішить, що це перебільшення, але це щира правда.

Ми ніколи не досягнемо повноти Духа Святого, якщо не будемо згодні з тим, що Господь посилає нам. Бо все, що в нашому житті йде від Батька Небесного, – добре! Він не припускається помилок. І щойно ти це зрозумієш і щиросердно скажеш: «Так, Господи», – радість і мир відродяться у твоїм серці, і ти в духовному житті зробиш іще один крок уперед.

Як при неприємній і брудній роботі можна внутрішньо погодитися з нею, відчувши не поразку, а навпаки – перемогу над собою, так само це можемо відчувати й у хворобі, і в інших випробуваннях. Якщо знаємо, що ніщо не може статися з нами, окрім того, що визначив Господь для нашого добра, то ми завжди будемо згодні з тим, що Він посилає нам у житті. І коли ми в душі співаємо хвалу Творцеві, то відчуваємо, як потік радости виливається в наші серця. Саме це й підкреслював апостол Павло. Словом, хто прославляє Господа у своєму серці, той наповнюється Духом Святим. У цьому ми можемо й самі переконатися. Доки скаржимося й нарікаємо, ми ніколи не отримаємо благословення. Але щойно погодимося з Божою волею, Дух Святий щедро виллється в наші серця.

Як просто! Від тебе, дорогий друже, не вимагають якихось героїчних вчинків, лише підкоритися волі Божій і сказати просто, по-дитячому: «Господи, роби зі мною за волею Своєю». І коли ти зробиш це, серце твоє одразу наповниться хвалою Господу. Тож нехай серце твоє завжди й у всьому буде єдине з волею Божою і співатиме Господу, і ти будеш наповнений Духом Святим.

XII

Дякуючи завжди і за все Богові й Отцеві в ім’я Господа нашого Ісуса Христа.

Ефесян, 5:20

Це наступний крок на шляху до наповнення Духом Святим. Якщо ми хочемо мати повноту Духа Святого, то потрібно навчитися завжди дякувати Господу. А скільки людей на землі, які не дякують Богові за всі Його благодіяння та благословення! Псалмоспівець вигукує:

Не забувай усіх Його благодійств (Пс. 103:2).

Це дуже важлива настанова, бо ми забудькуваті й за природою невдячні.

Батьки знають, що на світі немає жодної дитини, вдячної за природою. Найперше дітей треба навчити дякувати. Як часто мати говорить дитині, яка забула подякувати: «А що треба сказати?» Так само треба привчати до вдячности й дітей Божих. Слово Боже закликає нас бути вдячними. І якщо ми зобов’язані дякувати за даровані нам благодіяння, то що тоді робити, коли з нами трапляються негаразди? Завжди й за все маємо бути вдячні Господу. Але чи чинимо ми так? Чи не краще зізнатися, що ці слова апостола багато хто забуває, і тому ми так рідко маємо повноту Святого Духа?

Знаю це по собі: минула прірва часу, перш ніж я пішов за вказівкою апостола – за все дякувати Господу. Хочу розповісти, як навчився цього. Господь звернув мою увагу на слова в Римлян, 8:28, де сказано, що тим, хто любить Бога, все сприяє до добра. Я зрозумів, що все в нашому житті відбувається з волі Божої з метою зробити нас схожими на образ Агнця, за що ми й повинні бути Йому вдячні. Неприємний сусід, важкий характер начальника, глузливий товариш, лінивий підлеглий – усі вони повинні служити лише одній меті: преобразити наш характер на характер Агнця Ісуса Христа. І ми повинні бути вдячними Богові за них, бо вони роблять нам велику послугу. Так само хвороби й інші гіркоти життя Бог допускає для нашого духовного зростання. Тому й маємо бути за все вдячними Господу. Те ж саме і з кривдою, зневагою, наклепом. Хто добре засвоїть урок, що все сприяє нам до добра, тому легко дякувати за все.

І щойно ми це зрозуміємо, одразу припинимо нарікати, скаржитися, зітхати й завжди будемо переможцями. А роблячи так, ми перебуваємо на шляху до наповнення нас Духом Святим; ми завжди будемо радісними, хай би що трапилося з нами на життєвому шляху.

Багато дітей Божих знали брата Польника, голову місії Китайського альянсу в Бармені. Це був завжди щасливий і світлий християнин. Восени 1903 року він супроводжував сестру-місіонерку в Генуї та привіз її на корабель. На зворотному шляху він запланував відвідати Венецію, де поховано його сестру, яка була дияконисою у Краї Обіцяному й померла дорогою додому. Не доїжджаючи одну станцію до Венеції, він вирішив пересісти на інший потяг. Та коли Польник замовляв чашку кави в залі очікування, провідник вигукнув: «Увага! Потяг вирушає!» Польник побіг, щоб на ходу заскочити в потяг, але не розрахував і потрапив під колеса. Кров ринула з роздроблених кінцівок, а права ступня лежала поруч. Він підніс до рота ліву руку і прикусив палець, щоб переконатися, що це не кошмарний сон. Це була жахлива реальність: він лежав на колії, стікаючи кров’ю. «Господи, не дай мені тут кров’ю стекти!» І ніби корок встромився в його вени. Він почав кликати на допомогу. Люди прибігли й віднесли до кімнати очікування. Польник три години пролежав без перев’язки, поки, нарешті, не з’явився лікар і не наклав на нього екстрену пов’язку; а потім його доправили до лікарні Венеції. Коли чоловік очікував на допомогу, спокусник підійшов до нього і сказав: «Останнє, що ти написав на стіні місіонерського залу в Бармені, було: “Дякую завжди й за все!” То що тепер скажеш?» І місіонер відповів не замислюючись: «Слава Господу за все! Він не робить нічого поганого!» І сатана був переможений.

Мій друже, якщо цей тяжкопоранений далеко від дому міг сказати такі слова, то й ти хіба не зміг би? Твої проблеми й труднощі не настільки великі. Хіба тобі не має бути соромно перед цим чоловіком, який дякував Богу та хвалив Його навіть у таких тяжких обставинах?

О, якби й ти міг ухвалити рішення дякувати за все! Це шлях здобуття благословення й сили згори, миру й радости у Святому Дусі. Можеш бути певен, що на таку вдячність Бог відповідає.

Дорогий брате, люба сестро, прийми як з руки Божої труднощі своєї професії, усіх неприємних людей, з якими доводиться стикатися, і дякуй за все це Господу, своїм поводженням являючи характер Божий. І тоді будеш рясно благословенний і щасливий. Хоча Отець Небесний і веде нас тяжкою дорогою, але Він дбає про наш добробут. Тому й дякуймо Йому як Богові й Отцю любови. Як Ісус Христос упокорився волі Свого Батька, коли з Гетсиманії пішов на Голгофу, так і ми маємо погодитися з волею Отця нашого Небесного. Завжди й за все дякувати Богу Отцю – це ми маємо засвоїти, і тоді не буде перешкод до наповнення Духом Святим. Нехай допоможе нам у цьому Господь!

XIII

Підкоряючись одне одному в Христовому страху.

Ефесян, 5:21

Наступним кроком до досягнення повноти Святого Духа є наше підпорядкування одне одному. На шляху спротиву божественним істинам неможливо досягти повноти Святого Духа. Апостол Павло при цьому має на думці не тільки підпорядкування дружини своєму чоловікові, дітей – своїм батькам, підлеглих – своєму начальству. Він робить іще один крок уперед і говорить узагалі про взаємне підпорядкування одне одному. А це означає, що й чоловік також має коритися своїй дружині, і батьки своїм дітям.

Як це збагнути? Насамперед чоловік має любити дружину, як Ісус Христос полюбив Церкву й віддав Себе за неї в жертву. Ви, чоловіки, чи думаєте про це? Можливо, у ваших стосунках із дружинами буває багато деспотизму й грубости? Дорогий брате! Якщо я запитаю твою дружину: «Чи любить тебе чоловік, як Христос полюбив Церкву?», можливо, вона скаже: «Так, коли я була нареченою та на початку нашого шлюбу він був дуже уважний до мене. А тепер і сліду не лишилося». Дорогий брате, якщо це так, то чи не піти тобі до дружини, щоб смиренно перепросити її? І цей крок буде виконанням слів: «Підкоряючись одне одному».

А перед дітьми, можливо, вам, батькам, також варто зізнатися: «Любі діти! Ми не завжди були вам прикладом, ми винні перед вами й перепрошуємо». Діти дуже спостережливі й чудово бачать помилки своїх батьків, і це закарбовується в їхній пам’яті. Усі неприємні спогади можна усунути, якщо батьки впокоряться перед своїми дітьми.

Хто так упокориться, той на собі відчує, що серце його наповнилося миром і радістю, які є доказом присутности благодаті Духа Святого.

Слова апостола Павла «підкоряючись одне одному» перегукуються з його закликом у Посланні до филип’ян: «…вважайте одне одного більшим за себе» (2:3). Він хоче, щоб ми в покорі нашого серця шанували іншого вище за себе. Подумай про свою поведінку в спільноті. Як ти чиниш? Як роблять брати? Хто думає про те, щоб ставити іншого вище за себе? Чи не забагато прагнення панувати й мати особисту славу є також і серед християн? Багато з тих, хто бажає бути обраним на керівні посади, висловлює своє невдоволення, коли їм у цьому відмовляють, чи не так? А скільки образи буває, коли когось оминуть, не спитавши його думки. «Я не хочу нікому стояти на заваді. Я можу вийти зі спільноти. Я нікому не потрібний, якщо навіть не питають моєї думки».

Як далеко ми від смирення, яке описане в Слові Божому! Нам так його бракує! Але ж сказано: «Бог гордим противиться, а покірним дає благодать».

Брате, чи шануєш ти іншого вище за себе? Чи себе шануєш вище за іншого? Як мало страху перед Господом навіть у колах вірян! Якби було більше страху перед Ним, то було б і більше покори. Оскільки люди мало думають про велич Божу та Його святість, тому самі себе й звеличують. Хто має страх Господній, той бачить величезну різницю між святістю Бога та власною гріховністю, той прагне очищення і святости – і наповнюється Духом Святим. Хто не має страху Божого, той не росте духовно.

«Смирення – скарб святих» – таку назву має одна книжка. Чи маєш ти цей скарб? Смирення – це шлях до повноти Святого Духа. Чи хочеш ти йти цим шляхом?

XIV

Дружини, [коріться] своїм чоловікам, як Господу, адже чоловік є голова дружини, як Христос – Голова Церкви, Він же – Спаситель тіла. Як Церква кориться Христові, так і дружини – чоловікам у всьому.

Чоловіки, любіть [своїх] дружин, як Христос полюбив Церкву й віддав Себе за неї, щоб її освятити, очистивши купіллю води в слові, щоби поставити її Собі славною Церквою, яка не має ні плями, ні вади, і нічого такого подібного, але щоб вона була свята й непорочна. Так і чоловіки повинні любити своїх дружин, як власні тіла. Хто любить свою дружину, той і себе любить.

Ефесян, 5:22–28

Розглядаючи тему про наповнення Духом Святим, бачимо, що від нас не вимагають героїчних вчинків, тривалих молитов, зокрема й нічних, лише одне: у повсякденному житті віддати себе на волю Духа Святого. Ми тією ж мірою отримуємо від Духа Святого, якою й віддаємося Йому.

Ця залежність проявляється особливо в сімейному житті. Вдома ми буваємо такими, якими є насправді, тоді як за межами поводимося часом інакше. Дружина знає, який її чоловік, і чоловік також знає, яка його дружина. І саме вдома проявляється наша справжня природа.

Люба сестро, якщо я запитаю твого чоловіка, як ти поводишся вдома, як ставишся до нього, що він мені відповість? Чи засвідчить він, що ти підкоряєшся йому, як навчає Біблія, чи постійно відстоюєш свою волю та права? Чи він скаже, що ти чиниш подібно до Сарри, яка свого чоловіка називала паном? Чи він нарікатиме, що за тобою завжди останнє слово? Подумай у тиші про своє ставлення до чоловіка.

А зараз, любий брате, я спитаю про тебе твою дружину. Ось біблійний ідеал:

Чоловіки, любіть [своїх] дружин, як Христос полюбив Церкву й віддав Себе за неї.

Чи підтвердить дружина твою самовіддану любов? Чи ти є тираном у своєму домі? Як гадаєш, любий брате, що про тебе скаже дружина?

Сімейне життя – це камінь, на якому випробовується духовність членів сім’ї. Недостатньо просити про наповнення Духом Святим і прагнути цього, тоді як у повсякденному житті Дух Святий не має панування над тобою. Як багато спотикань для дітей Божих саме в сімейному житті. Чоловіки й дружини люблять тільки самих себе та роблять кожен, як подобається йому чи їй: дають волю власній пристрасті, відмовляють у подружній близькості тощо. Таким чином вони не ставлять сімейне життя під керівництво святого Бога.

Чому багато дітей Божих не просуваються в духовному житті? Та тільки тому, що вони живуть за тілом, а не за духом. Сімейні негаразди трапляються в житті християн значно частіше, ніж можна припустити. О, скільки довелося мені в душеопіці чути подібних історій! Ось один брат, відомий проповідник, у власній сім’ї не є християнином. Апостол Павло часто висловлював побоювання, що, навчаючи інших, самому раптом можна виявитися недостойним (див. 1 Кор. 9:27). Як мало цього страху сьогодні!

Я чув одну історію. Не знаю, вигадана вона чи реальна. Два матроси вирушили з корабля на берег, а потім п’яні сіли в човен, щоб повернутися на судно. Через деякий час один сказав: «Чи не здається тобі, що ми вже мали б бути біля корабля?» Другий відповів: «Можливо, корабель стоїть далі на рейді». І продовжили гребти. Вони трудилися всю ніч і не могли дістатися до свого корабля. А на ранок виявилося, що вони на тому самому місці біля берега, бо не відв’язали мотузку, якою був прив’язаний їхній човен. Так і в духовному житті. Жодні бесіди й молитви не допоможуть, якщо нас триматимуть якісь пута.

Скажи, брате, чи дійсно ти любиш свою дружину, як Христос полюбив Церкву? Чи твоє почуття егоїстичне? А як щодо тебе, люба сестро? Чи підпорядковуєшся ти своєму чоловікові, як навчає Біблія, чи кажеш, наприклад, так: «Я не хочу мати більше дітей, забагато клопоту з ними»? Так у сімейне життя дітей Божих проникає сучасний, нехристиянський дух світу, який хоче знищити давній божественний порядок. Тому так мало й проявляється сила Святого Духа в дітях Божих. Фіней якось написав, що пробудження є не чудом, а всього-на-всього наслідком святого життя.

Чини за волею Бога! Нехай життя твоє буде під керівництвом Святого Духа, і тоді ти побачиш пробудження в людей навколо. Якщо ми не зуміли пробудити душі, це вказує на нестачу в нас сили Святого Духа. Отже, є засмічені кутки в нашому особистому житті. Очисти їх, і Святий Дух заповнить серце. Ти не маєш чекати, коли Бог наповнить тебе Святим Духом і чи наповнить узагалі, бо Він тільки чекає на твою готовність до цього. Ти даси Господу місце у своєму житті, коли все неугодне Йому віддалиш від себе, і тоді матимеш повноту Духа Святого.

XV

І ми та Дух Святий, Якого дав Бог тим, хто кориться Йому, є [Його] свідками щодо цих слів!

Дії, 5:32

Апостол подає тут важливу істину: потрібний послух Духові Святому. Той, хто не виконує цього, ніколи не досягне повноти Духа Святого. Якщо ми бажаємо наповнитися Святим Духом, то маємо повністю надати себе Йому. Щойно ми стаємо слухняними Духу Святому, Він наповнює нас і робить здатними служити.

Переглянь знову всі настанови, про які ми говорили, і запитай себе: «Чи готовий я до послуху?»

Тому, відкинувши неправду, кожний говоріть своєму ближньому правду, бо ми є членами одне одного.

Чи залишив ти брехню? Чи праведним є твоє життя перед Богом і людьми? Як ти пройдеш дорогою життя, це не твій клопіт, а Божий. Віддай усе Богові! А твоя справа – бути Йому слухняним і виконувати Його накази, і тоді ти не залишишся без благословень.

Гніваючись, – не грішіть; сонце хай не заходить у вашому гніві.

Чи упокорив ти свій неприборканий характер Божій волі? Подумай про це.

І не давайте місця дияволові.

О, якби діти Божі не спілкувалися з наклепниками!

Хто крав, хай більше не краде, але краще нехай працює, роблячи своїми руками добро, аби мав що подати тому, хто має потребу.

Може, несправедливо набуте ще й досі лишається в тебе? А твій заробіток, заощадження та допомога іншим під контролем Духа Святого? Чи впливає на тебе ворог душ людських? На жаль, у деяких Божих дітей саме тут панує їхній колишній господар. А якщо так, то ти ніколи не матимеш повноти Духа Святого.

Нехай жодне слово гниле не виходить із уст ваших, але тільки таке, що добре на потрібне збудування.

Чи запитуєш ти себе під час розмови: «А чи є корисним те, що я кажу? Чи навчає воно слухачів?» Або ти просто кажеш, не думаючи, як це роблять і світські люди? Адже це також віддаляє від нас Духа Святого.

Усяке роздратування, гнів, лють, крик і зневага хай віддаляться від вас разом з усякою злобою.

Чи є гіркий корінь у серці твоїм? Можливо, є той, кому ти не пробачив? Там, де в серці гіркий корінь, Дух Святий засмучується.

Будьте ж добрими один до одного… прощаючи одне одному, як і Бог через Христа вам простив!

Чи готовий ти до послуху? До безумовного послуху?

Повчаючи самих себе псалмами, урочистими та духовними піснями.

Чи знаходиш час для читання Біблії та чи почуваєшся в Біблії як удома? Чи відповідають твій спосіб мислення та твої слова Слову Божому?

Співаючи і прославляючи у ваших серцях Господа.

Чи співаєш ти в серці своєму Господу? А коли йдеш тяжкою дорогою та прикрощі обступили тебе, чи є Господь радістю у твоєму житті? Чи почуваєшся пригніченим тяжкістю життєвих обставин і думаєш лише про те, як позбутися цього?

Дякуючи завжди і за все Богові й Отцеві в ім’я Господа нашого Ісуса Христа.

Завжди? За все? Деякі діти Божі відверто кажуть: «Це неможливо». Напевно, вони й не скажуть вам це прямо, але принаймні так думають і так чинять. Вони навіть не прагнуть приймати все як із Божої руки, а тому й не дякують. Можливо, ти теж чиниш так? Чи слухняний ти Слову Божому?

Підкоряючись одне одному в Христовому страху.

Чи хочеш ти служити іншим у смиренні та любові? Чи ти кажеш: «Ні, я чоловік і хочу, щоб було по-моєму»? Або: «Я начальник, тому вимагаю підпорядкування»? Як мало покори та взаємної любови в християнських колах! І як мало виконується Слово Боже про шанування іншого вище за себе!

Дорогий друже! Будь слухняний Слову Божому! Віддай усе своє життя під волю Духа Святого. І що охочіше ти це зробиш, то швидше Дух Святий опанує тебе, і ти будеш наповнений Ним.

«Дух Святий, Якого дав Бог тим, хто кориться Йому», – каже апостол Петро. І ми можемо випробувати це у своєму житті, якщо будемо слухняні Господу та Слову Його. Якщо будемо бачити благословення в нашому житті й ім’я Боже прославлятиметься через нас, тоді ми можемо цілком впевнено заявити, що маємо повноту Духа Святого.

Ефесян, 4:29

Ефесян, 4:29