ПЕРЕДМОВА АВТОРА

Не християнські обряди і традиції,

а спілкування людини з Небесним Батьком

є справжнім таїнством і сутністю християнства.

Християнська література рясніє працями, які висвітлюють тему спілкування людини з Богом. Такі книжки розповідають про нове життя, яке розпочинається після навернення до Господа.

Хто побачив Бога в Його чудових рятівних діяннях, той знає, що кожне духовне переживання, благословення, осяяння Його світлом і прояв Його благодаті сприяють формуванню християнської особистости, з якою Господь встановлює дружні стосунки. Бог хоче мати спілкування з викупленими душами. Молюся про те, щоб ця книжка за сприяння Святого Духа хоч трохи допомогла нашому духовному зміцненню.

Багато християн має переживання, природу яких не може пояснити. Вони провадять тяжку духовну боротьбу, стикаючись із гірким розчаруванням, і зазнають небезпеки втратити віру. Саме з такими я залюбки поділюся дивовижними одкровеннями, які отримував протягом довгих років спілкування з Господом, вивчаючи Його Слово та здійснюючи найрізноманітніші служіння.

Публікуючи цю працю, я прагну лише одного – щоб те, що я передаю, сприйняли не як повчання, а як добру звістку всі, хто хоче перейти зі стану християнської релігійности до живого, істинного спілкування з Богом. Це можливо здійснити, перебуваючи лише в тому особливому становищі, яке даровано нам у Христі, нашому Спасителі. Лише коли явився Ісус, людям відкрився шлях до Бога як до Отця, і їм стало доступним синівство через Духа усиновлення.

З особистого досвіду я знаю, наскільки важливо мати ясність у духовних істинах, у божественному світлі побачити те, що раніше здавалося чимось туманним і незрозумілим. Скільки радости й подяки Господу ми відчуваємо тоді, коли хтось на основі Слова Божого відкриває перед нами нові горизонти, які ми раніше неспроможні були побачити! Як ми оживаємо, коли нашій вірі надають джерела сили, котрі раніше збагатили життя інших людей!

м. Вернігероде,
квітень 1925

НАРОДЖЕННЯ ВІД БОГА

У відповідь Ісус сказав йому:

Істинно, істинно кажу тобі:

коли хто не народиться згори,

то не може побачити Божого Царства!

Івана, 3:3

Ще і сьогодні деякі люди, почувши про народження від Бога, разом із Никодимом запитують: «Як це може бути? Що це, власне, таке – відродження?»

Відродження – це фундамент усіх божественних дій у людині, основа синівства, для якої нас було обрано в Ісусі Христі перед створенням світу. Це тісні ворота в Царство Боже, велике та вагоме переживання душі, яке відділяє людину від гріховного минулого й відкриває їй небесне майбуття. З відродженням тісно пов’язані: прощення гріхів, звільнення від них і пожадань, встановлення миру з Богом, освячення Святим Духом і довірливе спілкування з Небесним Отцем і Його Сином Ісусом Христом.

Таким чином, відродження є чудовим духовним досвідом, унаслідок якого душа входить у справжнє спілкування з Господом, що стає для неї початком шляху спасіння. Тому відродження означає значно більше, ніж просте погодження з Божими істинами. Не стільки усвідомлене відродження, скільки оновлення всього життя людини через народження згори має справжню цінність. Це надзвичайно важлива й не зрозуміла для людського розуму подія. У цьому сенсі відродження можна порівняти з фізичним народженням. Можна визнавати все, що Бог зробив для порятунку людства, високо цінувати свідчення Священного Писання про нове життя, погоджуватися з необхідністю нового народження – і при всьому цьому не мати вічного життя!

Початок життя будь-якого створеного Богом біологічного організму оповито таємницею. Так само і зародження духовного життя в людині приховано від неї. Дуже рідко вдається встановити, коли саме і як благодать почала діяти, щоб привернути нас до Сина Божого і щоб ми через Нього прийшли до Бога як до свого Отця.

Однак ті, хто пережив відродження, знають, що вони набули вічне життя. Такі люди розлучилися з минулим, з гріхами і тяжкістю провини, а натомість набули радости спілкування з Богом і з тими душами, які належать Йому. Такі люди свідчать разом зі сліпонародженим: «Одне знаю, що я був сліпий, а тепер бачу!» Нехай навіть ми не можемо пояснити ту Божу дію, за допомогою якої стали новим творінням, але все ж таки знаємо, що давнє минуло і тепер – усе нове.

Якось на великих святкових зібраннях вірний Божий слуга доктор Бедекер запитав одного служителя, який сидів поруч із ним:

– Брате, скажи, звідки ти знаєш, що народився духовно?

Той розгубився і не знав, як відповісти. Доктор Бедекер звернувся до іншого з тим самим запитанням. І той також ніяковіло промовчав. Запитав третього. Не отримавши відповіді й від нього, доктор Бедекер вигукнув:

– То скажи ж, брате: «Бо я живу!»

Так, там, де є життя, неодмінно було народження! Той, хто має спілкування з Богом, раніше мав знайти шлях до Бога. Хто дихає чистим повітрям небес, мав передусім через народження здобути таку здатність. У спілкуванні з Ісусом тільки той почувається добре, хто знайшов у Ньому Спасителя. Хоча ми не завжди ясно бачимо, як Бог вказує на Свого Сина для нашого спасіння, але знаємо, що благодать, яку нам дано, не була марною. Людей, які колись животіли без Христа, вона наділила життям у Ньому.

Відродження ніколи не було людською дією, воно завжди – Боже. Породити життя може лише живе. Земля сприятиме розвитку нового органічного життя лише в тому разі, якщо в неї покладуть живе насіння. Виноградна лоза виросте лише із живого саджанця. Навіть найродючіший ґрунт сам по собі неспроможний зродити на світ пшеничний колос. У нього необхідно кинути зерно пшениці.

Так само і з нашим духовним життям. Пересічна людина не може бути його джерелом. Тому хибно культивувати духовність там, де її немає, вимагати від людини того, що вона неспроможна вчинити. Життя від Бога може мати лише той, хто його отримав.

Пересічна людина при своєму фізичному народженні набуває здатности жити лише земним, тілесним життям. Хто хоче служити Богу й мати спілкування з Ним, той має народитися згори. Якщо ж тілесна людина вирішить жити святим життям, то вона постійно відчуватиме той тяжкий стан, який так добре описує апостол Павло у сьомому розділі Послання до римлян: добре, чого людина хоче, вона не робить, а погане, чого не хоче, – робить!

Савло став новим творінням лише тоді, коли Бог відкрив йому Свого Сина. До навернення до Христа він, з позиції Закону, був бездоганною людиною. Своєю старанністю у служінні Богу Савло перевершив багатьох своїх сучасників. Проте все це не дало йому нового життя. Справжнє духовне життя не виникає внаслідок ревного виконання Закону та релігійних обрядів. Лише завдяки Божому втручанню в життя Савла йому було даровано нове життя, про яке він пізніше з радістю говорив: «І живу вже не я, а Христос живе в мені».

Народження згори – це не плід наших зусиль, молитов чи сповідання гріхів. Це результат того, що Господь увійшов у наше життя. Бог шукає людину і за Своїм найбільшим милосердям за допомогою Свого живого слова творить у ній серце нове. Тому Савло, переживши трощу свого колишнього життя, міг свідчити про те, що він помилуваний.

Народження згори – це суд над старою людиною, але аж ніяк не її помилування чи виправлення. За допомогою цього суду відкривається нове життя, яке стало доступним людині у воскреслому Христі. Апостол Павло так пише про життя тих, хто перебуває в Господі: «Давнє минуло, – ось постало [все] нове!» (2 Кор. 5:17). Хрест засудив життя поза Христом, і внаслідок цього суду людині даровано життя у воскреслому з мертвих Господі.

Як у своєму фізичному народженні ми нерозривно поєдналися зі старим Адамом, так через народження згори – стали одним цілим з Христом, другим Адамом. На підставі суду над першим ми отримали дар благодаті – життя в Ісусі, воскреслому з мертвих. Тому тепер ми єдині з Ним і, як члени Його тіла, стали причетниками Його єства. Ця єдність із Христом відкривається як у способі мислення, так і в практичному житті, у нашому ходінні в Його істині та в Його світлі. Тому апостол Павло міг написати християнам в Ефесі: «Бо ви були колись темрявою, а тепер є світлом у Господі. Поводьтеся, як діти світла» (Еф. 5:8). Деякі душі, бажаючи жити посвяченим Богу життям, мати свободу від гріхів, силу Духа Святого і плід у служінні, сподіваються знайти ці чесноти на шляху самодисципліни та самовиховання. Однак слова Ісуса, які було сказано Никодиму, з усією очевидністю доводять, що без нового народження ніхто Царства Божого не побачить. Тобто праведність, мир і радість у Святому Дусі не доступні плотським людям, ніхто не може без відродження перебувати у Христі й мати живе спілкування з Богом. Духовний спосіб думок і християнський характер є наслідком самостійного розвитку людської особистости. Це дещо значно величніше. Народжене від тіла є тіло. Народжений від Духа Божого має духовне життя. Лише той, хто отримав таке життя, має духовне мислення, здатний жити у спілкуванні з Богом і приносити благословенний плід. Відроджена людина відрізняється від невідродженої не ступенем власного розвитку, а самим фактом свого народження і тим новим життям, яким вона живе. Лише народжений від Бога має нову сутність, може спілкуватися з Господом та носити в собі Його образ.

Народжений від Бога припинив покладатися на стару людину. Він не чекає від своєї плоті якихось зрушень у бік кращого, але погоджується з її цілковитою неспроможністю в духовному житті й веде її на хрест: «Стара наша людина розп’ята разом з Ним, щоби гріховне тіло позбавити влади, щоб ми більше не служили гріхові…» (Рим. 6:6). І все-таки в цьому питанні ми часто буваємо схожими на Авраама. Ухвалюючи власні рішення, Авраам вважав, що Ізмаїл, якого він отримав від Агари, зрештою послужить для досягнення Божих цілей і стане носієм Його обітниць. Але одного разу Бог сказав Авраамові: «Не Ізмаїл, а Ісаак продовжить твоє потомство». Щодо Ізмаїла патріарх отримав вказівку: «Прожени сина рабині!»

Таке саме ставлення ми повинні мати і до нашої старої людини. У духовному житті вона не має жодних повноважень. Виходячи з цієї позиції, апостол Павло свідчив: «І живу вже не я, а Христос живе в мені» (Гал. 2:20). Великий апостол розіп’яв себе для світу, а світ був розіп’ятий для нього. Право на життя для Павла мав лише другий Адам – Ісус Христос. Також і наші джерела, і гарантії нового життя, яке ми милосердям Божим здобули через відродження, є лише у Христі.

Отже, відродження супроводжує добровільна відмова від старого життя і цілковита віддача себе Господу. Нове життя нікому не нав’язується, нікого не поневолює, а дарує спасіння. Життя з Богом створює нове, щасливе людство, для якого спілкування з Господом є справжньою потребою, і аж ніяк не підставою для чергового земного культу.

Людина, якій життя за тілом ще не обридло, яка легко підміняє спілкування з Богом релігійними обрядами, яку не обтяжує провина за колишні гріхи та власна неспроможність у духовних питаннях, – ще духовно мертва, вона не має життя у Христі. У такому стані вона й не шукатиме його.

Але хто зрозумів, що йому не вдається служити Богу з чистим серцем, кого не задовольняють жодні обряди, хто прагне й шукає правди, тому відкриється нове життя у всій повноті й силі. Ісус Христос сказав: «Адже Син Людський прийшов знайти і спасти те, що загинуло» (Мт. 18:11). Не здоровим, не праведним відкрито Царство Боже, а убогим духом, втомленим і обтяженим, митарям і грішникам. Нещасні люди, побиті розбійниками й напівживі, могли в останню годину почути голос Небесного Самаритянина: «Проходячи повз тебе і побачивши, як ти борсалась у власній крові, Я сказав тобі, закривавленій: Ти маєш жити. Так, Я сказав тобі: Живи зі своєю кров’ю» (Єз. 16:6).

Відродження неможливе без глибокого усвідомлення провини, без смирення, без добровільного зречення гріха й без свідомої віддачі себе Богові. Кожна відроджена людина є у Бога справжнім, оригінальним створінням. Господь не творить копій, а народжує нове неповторне життя на Свій образ. Хай би як сильно з плином часу відбивався в християнах Господь, ніколи жоден із них не носитиме в собі образ іншого християнина. Деякі риси їхніх характерів можуть збігатися, але кожен християнин окремо є оригінальним творінням Божим, носієм нового духовного життя.

Як мало апостол Павло був схожий на апостола Петра! Зовсім по-різному стали на шлях до вічного життя в’язничний сторож і Лідія, продавчиня кармазину (див. Дії, 16). Як відрізнялися Мартін Лютер та Августин Блаженний у своїх пошуках спасіння і спілкування з Богом! І якщо в нашій уяві пройде весь сонм святих, відомих нам зі Священного Писання та з історії Церкви, то ми побачимо, що кожен був по-своєму унікальний.

Що краще ми усвідомлюємо це, то з більшим завзяттям вказуватимемо шлях до вічного життя боязким душам. Тоді ми не просто говоритимемо їм про Бога, а поведемо їх безпосередньо до Ісуса Христа, бо тільки завдяки Йому вони врятуються. Ніхто не приходить до Небесного Батька, як тільки через Христа. Його дії є вирішальними у спасінні кожного грішника. І хоч би як ми намагалися зрощувати, спрямовувати і зміцнювати нове життя, яке Господь створив в інших, нам це не вдасться, якщо ми робитимемо це не за тим прикладом, який відкриває нам Дух Святий. Лише виконуючи цю умову, ми будемо далекі від будь-якого насильства над новим життям, яке Христос подарував нашому ближньому.

Однак і сьогодні ще є люди, які замість того, щоб взяти сліпого за руку і повести до великого Пророка з Назарета, намагаються змусити нещасного замовкнути, коли той волає до Спасителя.

«Чого ти кричиш?» – дорікали колись сліпому Вартимею, який шукав допомоги в Ісуса, коли Він проходив повз. Можливо, кричати так голосно, як це робив сліпий у своєму горі, і справді не варто. Однак, бувши сліпим, він не міг точно визначити, на якій відстані від нього перебуває Ісус. Бідолашний сліпий мав сильне бажання зустрітися з великим Спасителем і робив те, що міг. Він кричав: «Сину Давидів, помилуй мене!» І волав він не даремно. Ісус увійшов у його нещасне життя й подарував йому зір.

Кричи і ти, мій друже, звертайся до Спасителя, і Він відкриє тобі духовні очі, і твоя душа віднайде задоволення та спокій у Богові. Отримавши народження згори, ти дізнаєшся, якою різноманітною є спасенна благодать нашого Бога. І нехай інші, критикуючи тебе, стоять осторонь того шляху, яким ідеш ти у своїх духовних пошуках, але твоє життя свідчить про велику справу Божу, яка викликала тебе зі смерти в життя!

ПОСВЯЧЕННЯ ГОСПОДУ

А ви – рід вибраний, царське священство,
святий народ, придбаний, аби звіщати чесноти Того, Хто вас покликав із темряви до дивного Його світла.

1 Петра, 2:9

Сутність старозавітного священства настільки збігається із сутністю Церкви Божої, що апостол Петро вільно вдається до вже згаданого вище твердження: «Ви – рід вибраний, царське священство...» Хай би який бік цього питання він розглядав (зведення в сан священника, його служіння, права, спадщина) – усе вказувало на Церкву Божу.

О, якби ж ми в цьому духовному зіставленні змогли побачити Церкву в такому світлі, щоб зі щирою побожністю і великим бажанням схилитися перед престолом Бога та Агнця! Що більше ми пізнаємо, наскільки високе і святе становище, до якого нас покликано через народження згори, то ревніше намагатимемося жити відповідно до свого небесного покликання.

Служіння старозавітного священника починалося з його зведення до сану. Це була та брама, за якою Божому обранцю відкривалося нове життя, сповнене великої відповідальности і благословень. Ніхто не міг здійснювати священницьке служіння без посвячення. Тому Аарон і його сини, за Божим встановленням, колись пройшли через відповідний обряд, який утвердив їх на служіння. У восьмому розділі книги Левіти ми маємо докладний опис цього обряду.

Уже при побіжному розгляді цієї події стає зрозуміло, що посвячення мало дві сторони – Божу та людську. У процесі посвячення основну дію виконував Господь, а Його обранці продовжували справу, яку розпочав Він. Бог благословив Аарона та його синів, без чого вони не змогли б – у повному розумінні цього слова – священнодіяти. Майбутніх священників було обмито, одягнено у спеціальне вбрання й помазано єлеєм. Усі ці дії, згідно з Божим наказом, здійснив над ними Його раб Мойсей.

Насамперед Аарона і його синів було обмито.

«Мойсей привів Аарона та його синів й обмив їх водою» (Лев. 8:6). Ми знаємо, що будь-який обряд омивання у Священному Писанні вказує на внутрішнє очищення. Отже, Бог волів ясно показати народу, який став свідком посвячення майбутніх священників, що Аарон і його сини, стаючи до служіння, повинні очиститися від власних гріхів. З нечистотою і гріхами, які здійснили в колишньому житті, вони не могли стати перед Богом і служити Йому. Якщо вони хотіли мати доступ до Господа й жити в Його святій присутності, то насамперед мали засудити й віддалити від себе те, що неприпустимо перед Його обличчям, а саме – гріх. Тому Мойсей і обмив їх водою.

Обмивши Аарона та його синів, Мойсей зодягнув їх.

Це теж мало глибоке значення. Священники мали приходити у святилище і служити Богу, бувши не тільки очищеними, а й в особливому вбранні. Тому одяг описано до найдрібніших деталей. Увесь одяг, який священники вдягали для служіння у святилищі, мав бути з білого льону. Це був колір ізраїльського священства. Він указував народу на те, що Бог живе у світлі й одягається ним, як в одежу (див. Пс. 104:2), тому одяг Його священників символізував це світло. Шати у Священному Писанні є образом чистоти і праведности. Пророк Ісая назвав одяг праведника шатами спасіння й одягом правди (див. Іс. 61:10), а в Об’явленні Івана Богослова вісон називається праведністю святих (див. Об. 19:8). Священник, одягнений у білі шати, мав бути перед Богом і служити Йому.

Після вбрання було помазання.

«Далі Мойсей взяв єлей помазання й помазав Намет та все, що в ньому, освятивши їх. <…> Після цього Мойсей вилив єлей помазання на голову Аарона, помазав його, щоб його освятити» (Лев. 8:10, 12). Аарон і його сини стояли перед Богом та Його народом обмиті й одягнені в білі шати, проте з Божого боку ще не все було зроблено для їхньої посвяти. Господь наказав Мойсеєві помазати Аарона та його синів священним єлеєм. Хоча у книзі Левіти описано лише помазання Аарона, текст із книги Вихід (30:30) говорить про те, що сини священника теж мають бути помазані священним єлеєм. Згідно з єврейською традицією, обряди помазання первосвященника і священників відрізнялися тим, що першому єлей виливали на голову, а іншим – тільки змащували чоло.

Отже, і Аарона, і його синів було помазано священним єлеєм. І це також мало важливе значення. Єлей у Священному Писанні є прообразом Святого Духа. Господь свідчив, що священницьке служіння можна здійснювати лише за допомогою священної сили, яка приходить тільки через помазання від Бога.

Майбутніх священників обмили, одягнули у священний одяг, однак це ще не зробило їх здатними служити Богові. Завдяки обмиванню їх було відокремлено в духовному розумінні від нечистоти, завдяки перевдяганню в особливий одяг вони отримали право входити в Божу присутність, проте лише помазання єлеєм надавало їм здатности виконувати те служіння, до якого покликав їх Господь. Духовну силу для практичного служіння Богові дає лише Бог. І тільки ця сила допоможе нам жити і служити так, як хоче Він.

Це посвячення на служіння вказує на сутність відродження. Господь Ісус Христос промовив: «Коли хто не народиться згори, то не може побачити Божого Царства!» (Ів. 3:3). Хто сьогодні переймається старим питанням Никодима: «Як це може статися?» – той у поставленні Богом священника може знайти чудову відповідь. Щось схоже на те, через що пройшли священники часів Мойсея і Аарона, має статися і з нами, перш ніж ми, як діти Божі, постанемо перед Богом і матимемо з Ним спілкування.

Відродження завжди було тісною брамою, через яку люди входили в спілкування з Господом. Ніхто не може претендувати на право бути Його чадом, членом Христової Церкви, не народившись від Бога. Ні формальне приєднання до церкви, ні спілкування з Божим народом не роблять людей громадянами неба, тому права християн, благословення та обов’язки не можуть належати таким. Якщо ми хочемо бути приєднаними до царського священства, то потребуємо народження згори, яке виконує в цьому аспекті ту саму роль, що і посвячення священника в давнину.

Як і посвячення на служіння священника, відродження має Божу та людську сторони. Те, що ми самі не можемо зробити для власного спасіння, робить Бог. Апостол Павло, розмірковуючи про людські спроби виконати Закон, у розпачі вигукнув: «Нещасна я людина! Хто визволить мене від цього тіла смерти?» Однак Бог явив йому Свою благодать, і далі він свідчить: «Подяка Богові через Ісуса Христа, Господа нашого!» (Рим. 7:24, 25). Бог очищає нас кров’ю Свого Сина, зодягає у праведність Сина, і Він же здійснює наше помазання Духом Христа. Самі ми б ніколи не змогли цього зробити.

Суть рятівної євангельської звістки, яку проповідують усім грішникам, полягає в тому, що в Ісусі Христі ми набуваємо спокій. Ця чудесна звістка повідомляє всім обтяженим і втомленим, що є тягар, який не пригнічує, блаженне ярмо Того, Хто закликає: «Прийдіть до Мене всі втомлені та обтяжені – і Я заспокою вас!» (Мт. 11:28). Тільки у Христі для всіх митарів і грішників відкрите джерело, що дає силу для нового життя; тільки з цього джерела тече струмок, що очищає від усілякої нечистоти!

Бог хоче зробити для нас дещо більше, ніж просто очистити. Коли блудний син повернувся додому, батько наказав своїм слугам принести одяг, який мав прикрити наготу бідолашного хлопця. Бог одягає нас у шати спасіння – у праведність Ісуса Христа. Він не тільки прощає наші гріхи, а й дарує вічне, неперехідне життя у Своєму Синові. Прощення не може замінити життя, втрачене внаслідок гріхопадіння. Тому Бог не тільки очищає нас, а й дарує життя, щоб ми, виправдані, могли наближатися до Нього. Ні ті, хто був під Законом, ні ті, хто жив поза Законом, за своїми звичаями не могли мати праведности, яка дорівнює святості Бога й дає право перебувати в Його присутності. Тому Він за Своєю благодаттю дарує праведність і життя у Своєму Синові тим, хто покладається на Нього.

Отже, ми стаємо очищеними і примиреними з Господом через смерть Сина Божого, а також виправданими та спасенними через Його життя. Цю велику звістку в Новому Завіті про спасительну дію Бога апостол Павло виражає чудесними словами, кажучи, що Христос «був виданий за наші переступи й воскрес для нашого оправдання» (Рим. 4:25).

Ця істина має велике практичне значення. Багато людей, навіть переживши відродження, шукає праведности в собі. Вони вважають, що їхня стара сутність якимось незрозумілим чином змінилася і тепер за допомогою особливих вправ може стати схожою на святість Божу. Однак це неможливо. Порятунок, який чинить Бог у нашому житті, полягає не в покращенні старого Адама, а в осуді його. Наша стара природа, навіть більш-менш пристойна її частина, не може перебувати у присутності Бога. Тому Він дарує нам нове життя, і це життя – у Його улюбленому Сині, воскреслому з мертвих. Його не набувають шляхом самовдосконалення. Потрібно, щоб Бог дарував його нам і щоб у нас Сам Христос запустив його в дію. Через прийняття цього дару Божої благодаті ми стаємо досконалими в Божому Сині.

Якщо ми народилися згори, то Христос живе в нас. Отже, Його життя має бути видно в нашому житті. Як ми колись усім своїм єством служили старому Адамові, так тепер, отримавши народження згори, повинні в усій повноті служити другому Адамові та являти характер Христа. Не слід очікувати на виправлення нашої старої природи: вона не може оновитися, й тому має посісти місце, яке їй визначив Бог. Бог не очікує, що ми з’явимося до Нього у славі своєї плоті. Він прибив її до хреста, тим самим засудивши її, щоб ми могли жити життям Його Сина. Христос є для нас шатами праведности, зодягнувшись у які, ми здобули право служити великому Богові.

Очистивши й одягнувши в одяг праведности, Бог помазує нас Духом Свого Сина. Це третя, завершальна частина процесу нашого відродження. Через Духа Святого Бог дає нам печать і свідчить нашому духові про те, що відтепер ми є дітьми Божими.

Слід зазначити, що помазання у Священному Писанні завжди пов’язано зі служінням. У Старому Завіті священний єлей виливали лише на тих людей, яких Бог покликав на служіння чи пророка, чи священника, чи царя. Що ж означає для нас помазання Святим Духом? Ми відроджені для того, щоб служити! Самотужки ми не здатні на служіння Богу. Ми не можемо зрозуміти Бога, Його задуми й наміри. Однак Святий Дух розуміє Отця і Сина. Ми помазані Духом Святим, щоб Він передав нам одкровення Отця й життя Сина.

Ізраїльський народ, який вийшов з Єгипту, Бог хрестив у стовпі хмарному, за допомогою якого водив пустелею. Народ не знав ані шляхів, якими треба йти, ані місць для відпочинку. Але Бог знав те й інше, тому зробив народ залежним від стовпа хмарного і стовпа полум’яного.

Так і нас, коли ми народилися згори, охрестив Дух Святий і, отже, ми стали залежними від Нього. Він є для нас найвищим Авторитетом, через Нього ми отримуємо світло й розум, розуміємо Слово Боже, через яке Бог керує нами, навчає боротися і служити. Що зробило Сина Божого здатним жити в цьому світі й не осквернитися його нечистотою, виконати величезну місію, яку поклав на Нього Отець? Відповідь одна: помазання, яке Він отримав від Отця. У Дусі Свого Отця Ісус Христос жив на землі, у Дусі Отця Він служив, у Його Дусі страждав і вмирав. Сила Божого Сина була в єдності з Небесним Батьком. Так само й нашу силу закладено в Сині Божому. Ось чому Бог при нашому відроджен-
ні помазує нас Духом Свого Сина.

Як же ясно висловлював цю істину апостол Павло! У Галатії дехто захотів повернутися до Закону й до надії на власні сили, тож Павло написав: «Коли ж прийшла повнота часу, Бог послав Свого Сина, Який народився від жінки і був під Законом, аби викупити тих, які під Законом, щоб ми одержали усиновлення. А оскільки ви – сини, то Бог послав у наші серця Духа Свого Сина, Який кличе: Авва, Отче!» (Гал. 4:4–6). Якби Павло, колишній фарисей і юдей-фанатик, не отримав Духа всиновлення (див. Рим. 8:15), то не зміг би так добре описати суть синівства відроджених людей. Він на особистому досвіді пізнав, що синівство побожної людини неодмінно пов’язано з присутністю Святого Духа.

Ознаками нової людини для апостола Павла були: прощення гріхів (завдяки жертві Христа), нове життя у Христі й печатка Святого Духа. Це христоцентричне євангеліє апостола Павла загалом виявляється вже у старозавітному обряді посвячення на служіння майбутніх священників.

HAША ЖЕРТВА

Не давайте ваших членів гріхові як знаряддя неправедності, але, як ожилі з мертвих, віддавайте себе Богові, а ваші члени віддавайте Богові як знаряддя праведності.

Римлян, 6:13

У попередньому розділі на прикладі посвячення на служіння ми розглянули Божу сторону нашого відродження. Однак воно має і людську сторону, і її можна побачити в тому, що робили майбутні служителі при їхній посвяті.

Спасіння, яке починається з відродження, не має нічого спільного з насильством над особистістю людини, воно завжди відбувається за її внутрішньої згоди. Навіть у випадку із Савлом Бог вчинив Свою дію лише після того, як майбутній апостол запитав: «Чого, Господи, хочеш, щоб я вчинив?» (Дії, 9:6, UBIO).

Після того як Аарона і його синів було обмито, одягнено й помазано, вони мали дещо зробити, а саме – подати Богу три жертви: за гріх, а також жертви всепалення та посвячення. Через дії, які вчинив Мойсей, Бог говорив зі священниками, а вони натомість мали розпочати з Ним спілкування за допомогою своїх жертв.

Спочатку Аарон і його сини принесли жертву за гріх.

«Тоді він привів тельця для жертви за гріх. Аарон та його сини поклали свої руки на голову тельця – жертви за гріх» (Лев. 8:14). Ця жертва свідчила, що існує лише один шлях до Бога. Аарон і його сини поклали руки на голову тельця, якого підвели до жертовника, після чого тварину закололи. Цей акт мав глибоке значення. Аарон і його сини ніби говорили перед усім народом Божим: ми нечисті, ми згрішили й у такому стані не можемо постати перед Богом; усвідомлюючи свою провину, ми приходимо до жертовника й покладаємо руки на голову невинної тварини; ми маємо померти, як помирає ця тварина, однак ми переносимо свою провину на цю жертву, і її покарано замість нас і вона вмирає за нас; і тепер, коли жертва усунула наші гріхи, ми маємо доступ до Бога.

Цю істину сповіщала кожна жертва за гріх, яку приносять в Ізраїлі.

Жертву за гріх, подібну до вищезгаданої, маємо принести і ми при нашому відродженні. На прикладі обмивання майбутніх священників Бог показав нам, що ми також нечисті. Приносячи жертви, ми визнаємо перед Богом, що справді нечисті, що вирок, який винесено нам, є справедливим, і ми потребуємо спасіння від гріхів. Нашим жертовним Агнцем є Христос! Коли Іван Хреститель побачив, як Ісус наближається до нього, то сказав своїм учням: «Ось Агнець Божий, що на Себе бере гріх світу!» (Ів. 1:29). Ми маємо підійти до цього жертовного Агнця, покласти руки на Його голову й визнати, що ми згрішили, і тому маємо померти; але Він узяв на Себе наше безчестя й помер замість нас. Тепер, завдяки Його смерті, ми отримали доступ до Бога.

Після спокутної смерти Христа Голгофа стала тим місцем, де ми можемо спілкуватися з Богом і де Він промовляє до нас. Біля хреста грішник ухвалює рішення: звернутися йому до Бога чи залишитися без Нього, прирікаючи себе тим самим на вічний осуд. Кожен народжений від плоті неодмінно потрапляє на Божий суд. Хто пройде повз хрест, де відбувся суд над старим Адамом, той ніколи не набуде живого спілкування з Богом, навіть якщо і вважатиме себе вірянином. Усі новозавітні священники, які нині служать Владиці Всесвіту, колись підійшли до хреста й отримали через Христа можливість наблизитися до Бога.

Після жертви за гріх приносили жертву всепалення.

«Тоді він привів барана для всепалення. Аарон та його сини поклали свої руки на голову барана» (Лев. 8:18). Ця жертва свідчила про те, що ті, хто її приносить, повністю віддають себе Богові. Жертву всепалення покладали на жертовник і спалювали. Вона повністю належала Господу. Цією жертвою Господь ні з ким не ділився. Аарон і його сини під час посвяти їх на священницьке служіння, мали принести й таку жертву. Поклавши руки на голову жертовної тварини, вони тим самим свідчили про те, що повністю віддають себе Богу, так само як ця тварина втрачає своє життя, щоб її повністю поглинув вогонь і вона стала жертвою.

У цьому й полягає людська сторона нашого відродження: ми маємо віддатися Богові. Не тільки власні гріхи, а й самих себе ми повинні віддати в розпорядження Бога. На жаль, так часто буває, що людина задовольняється тим, що віддала Богові свою провину й отримала прощення, проте власне життя вона залишає собі. Такий підхід ніколи не призводить до справжнього священницького служіння. Справжнім священником Божим може бути лише той, хто не тільки свої гріхи, а й саме життя віддав Богові. Тому апостол Павло пише в Посланні до римлян: «Тож благаю вас, брати: заради Божого милосердя принесіть ваші тіла як живу, святу, приємну Богові жертву...» (12:1).

Чи є жертва всепалення і вашим досвідом? Я не цікавлюся, чи знаєте про віддачу себе Богові, але запитую: чи принесли ви себе в таку жертву, чи ви ще є боржником перед Богом? Нехай ніщо не утримає вас від принесення новозавітної жертви всепалення, хай би якою важкою справою це здавалося. Той, хто віддав себе Богу без залишку, має в доступі нове життя, наповнене миром, спокоєм, радістю, силою, спілкуванням і служінням, впевненістю і надією, такого людина раніше навіть і не уявляла. Бог спас нас смертю Свого Сина на хресті не для того, щоб нове життя стало для нас рабством, а щоб воно наповнилося глибоким миром і справжнім блаженством.

Апостол Петро називає новозавітних вірян святим народом. Святим в очах Бога є лише те, що Він, очистивши, може взяти Собі у власність. Місце, де палав кущ терну, було святою землею. Бог узяв це місце, щоб там відкритися Мойсеєві. Того ж хоче досягти Бог і при нашому відродженні. Він не тільки хоче очистити нас від гріхів, а й заволодіти нашим життям, щоб воно стало посудиною, яку передано в Його розпорядження.

Без позбавлення життя обрана тварина не могла стати жертвою цілопалення. Наша віддача Богу також супроводжується смертю старої природи. Якщо наше життя відтепер має належати Йому, то тілесного Адама необхідно умертвити. Зробити це нелегко, але тільки так можна скуштувати велике блаженство – воскреснути з Христом для нового життя, того, що належить Богові. Про Христа апостол Павло пише: «Бо як Він помер, то тільки один раз помер для гріха, а як живе, то для Бога живе». І далі додає: «Так само й ви вважайте себе мертвими для гріха і живими для Бога в [нашому Господі] Ісусі Христі» (Рим. 6:10, 11).

Нарешті, Аарон і його сини принесли жертву посвячення.

Ця жертва означала служіння Богові та спілкування з Ним. Через покладання рук Аарон і його сини знову ототожнили себе із жертвою. Потім обраного барана закололи, і Мойсей його кров’ю помазав праве вухо, великий палець правої руки та великий палець правої ноги Аарона та його синів. Завдяки цій жертві вони оголосили себе готовими до служіння, до якого покликав їх Бог. Господь наказав Мойсеєві помазати жертовною кров’ю ті частини тіла Аарона та його синів, які найбільше мали діяти у служінні. Вухо має чути голос Бога і приймати Його накази. Рука має бути щедрою, щоб служити людям у таборі тими дарами, які отримує у святилищі. Ноги повинні мати силу, щоб ходити тільки Божими шляхами. Однак набути вухо, що добре чує, ноги, що твердо стоять в істині, та чисті руки можливо лише через окроплення кров’ю. Саме таким шляхом майбутній священник набуває Божої сили. Адже джерело сили для його життя і служіння не в людині, а в Бозі!

Чи розуміємо глибоке значення цього помазання кров’ю? Так Бог показував, що у служінні Йому можна використовувати лише освячені посудини. Якщо вуха мають чути Божий голос, руки – уміти поводитися зі священними предметами у святині й таборі, ноги – ходити шляхами чистоти й істини, отже, наше тіло, помазане жертовною кров’ю, має бути повністю присвячене служінню.

Хіба ми не бачимо, що кожна відроджена душа відчуває потребу служити Богові, щоб, повністю присвятивши себе Йому, бути для Нього посудиною милосердя? Господь нікого силоміць не притягує до Царства Свого улюбленого Сина, а також нікого не тягне на духовну працю. Бог посилає на жнива лише тих, хто оголосив про власну готовність служити Йому віддано та слухняно.

Після помазання кров’ю Мойсей узяв певні частини жертовного барана і поклав їх на руки Аарона та його синів (див. Лев. 8:27). Потім він знову взяв те, що було в руках, і спалив на жертовнику. І ця жертва посвячення стала приємними пахощами Господу. Усіма цими діями Бог говорив: якщо ви присвятили Мені члени вашого тіла для служіння, то вони мають благодатно наповнюватися з Мого жертовника. Я хочу дещо дати вам у руки, щоб ви мали чим Мені служити. І те, що ви отримали від Мене, принесіть Мені. Я це прийму і благословлю, потім знову покладу у ваші руки, щоб ви могли передати це благословення і вашим братам. Тоді всякий дар, що приноситься до жертовника, буде для Мене приємними пахощами.

Одного разу Ісус був зі Своїми учнями в пустелі, а навколо Нього зібралося багато народу. Він побачив, що ці люди подібні до овець без пастиря, і, зглянувшись на них, почав навчати їх. Коли день схилився надвечір, учні попросили Христа, щоб Він відпустив народ купити собі хліба. І тоді Ісус сказав учням: «Ви дайте їм їсти» (Мт. 14:16). Христос хотів благословити народ, використовуючи учнів як Свої посудини. Але чим могли учні послужити голодним людям? Ісус звелів принести Йому ту невелику кількість хлібів і риби, яку вони мали. Він узяв цю їжу з рук учнів, подякував Богові та знову дав учням. Це була така сама жертва, як і та, яку колись принесли Аарон і його сини. Учні віддали Господу те, що мали. Він узяв це, благословив і повернув їм, щоб вони тепер могли послужити народу.

Ми також можемо присвятити на служіння Богові не тільки себе, своє тіло, а й те, що Він довірив нам. Навіть якщо маємо щось мізерно мале, але принесемо це Богові як жертву, на приємні пахощі, то зможемо послужити своїм братам. І коли дар, який присвячено Богу, ми отримаємо з Його руки благословенним, то побачимо, що він має достатньо благодаті, щоб допомогти тим, хто зараз цього потребує. Посвячені Богу дари завжди благословенні. Святі руки, простерті до Нього, незмінно наповнюються згори, щоб служити слабким і стражденним, втомленим і розчарованим, заблудлим і ошуканим.

Таким є значення трьох жертв, які Аарон і його сини мали принести при посвяті на священницьке служіння. Повертаючись до духовного змісту кожної із цих жертв, слід зазначити, що Аарон і його сини нічого більше не могли зробити, як засвідчити своїм жертвопринесенням, що вони цілком і повністю погоджуються з Богом.

Те саме ми можемо зробити і під час нашого відродження. Шлях до життя дуже простий, якщо людина готова стати посудиною в Божих руках і сприймати Господа як головну дійову особу. Бог вимагає від нас не якихось особистих досягнень, а лише усвідомленої цілковитої згоди з Його рятівними планами і творчими діями. Спасенному з єгипетського рабства Ізраїлю Господь казав: «Ви всі бачили, що… вас підняв, наче на орлиних крилах, і прихилив вас до Себе! Тож тепер, якщо уважно будете прислухатися до Мого голосу і дотримуватись Мого Заповіту, то будете Моєю особливою власністю з-поміж усіх народів. Адже вся земля Моя. Ви будете в Мене царським священством і святим народом!» (Вих. 19:4–6).

Отже, відродження – це Божа справа, яка разюче змінює людей. Бувши нащадками Адама, ми за своєю природою вкорінені в тілесне життя. Лише через відродження ми можемо перейти до життя з Ісусом і разом з апостолом Павлом сказати: «І живу вже не я, а Христос живе в мені» (Гал. 2:20). Ця дивовижна Божа справа, яка рятує нас від влади темряви і вводить в Царство Його улюбленого Сина, є дією благодаті й вічного Божого милосердя.

ПОВНОЦІННЕ НОВЕ ЖИТТЯ

Тож фараон закликав Мойсея та Аарона
і запропонував: Йдіть і принесіть жертву
вашому Богові в цьому краю.

Вихід, 8:21

Тільки звільнена від старої природи людина отримує спілкування з Господом і Його благословення. Не в Єгипті, а в пустелі ізраїльський народ бачив стовпи – хмарний і полум’яний. Лише після того, як Савло розіп’яв себе для світу, а світ був розп’ятий для нього, почалося його спілкування з Христом, яке стало для апостола джерелом жертовного життя і плідного служіння. Світ завжди претендуватиме на наше життя, поки ми не розіпнемо свою плоть. Влада цього світу поширюється лише до хреста. Над життям воскресіння, яке починається в людини, яку розп’ято разом із Христом, після її смерти для старого життя, світ уже не має жодної влади.

Фараон (прообраз старого життя) нічого так не боявся, як виходу Ізраїлю з Єгипту. Побачивши, що шлях насильства дедалі більше відштовхує від нього Ізраїль, фараон змінив тактику. «Йдіть і принесіть жертву вашому Богові в цьому краю», – сказав він Мойсеєві й Аарону.

Поступка фараона була значною. В очах єгиптян усяка жертва, яку принесено чужому божеству, вважалася мерзотою. Вони бачили в цьому опоганення своєї землі. До того ж у Єгипті поклоніння богам поєднувалося з культом фараона. Жертви приносили водночас і традиційним богам, і фараонові, оскільки він вважався сином бога землі. І все ж фараон пішов на поступки ізраїльтянам, дозволив їм принести жертву та вклонитися своєму Богові на єгипетській землі.

Однак спасіння Ізраїлю сталося не на цій землі, яку засудив Бог. Життя з Богом і живе спілкування з Ним народ знайшов лише на землі віри, яка лежала по той бік Червоного моря.

Єгипет є сумним прообразом гріховної людської природи, яка завжди повстає проти Господа. Єгипетська земля – символ могутности людей та їхньої незалежности від Бога. Багатоводний Ніл був джерелом їхнього процвітання. Урожай у Єгипті не залежав від роси й дощу, які сходять згори. Це образ людини, яка покладається на власні сили. Не стільки світ навколо нас, скільки те, що всередині людини, є образом Єгипту, який намагається утримати людей у рабстві.

А пустеля була землею, на яку сходила Божа благодать і де оживала віра. У пустелі не було полів, які б обробляли і зрошували. Там ізраїльтяни їли хліб, що сходив з неба. У пустелі бракувало джерел, з яких вони могли б втамувати спрагу. Вода в пустелі була гіркою, і її треба було зробити придатною для пиття. Зрештою, Ізраїль пив не ту воду, яку пропонувала пустеля, а ту, яку йому давав Господь. Це образ нашої абсолютної залежности від Бога. Власними зусиллями людина не може гідно служити Господу.

Духовне життя, як і будь-яке органічне життя, має свій початок. Народження нового життя в людині відбувається в момент звільнення від влади її фізичної природи. Однак невідроджена душа нічого так не боїться, як визволення та підкорення Богові! Усі, хто будь-коли стояв перед вузькою брамою, знають, на які поступки готова піти наша плоть, тільки б їй не бути відкиненою.

Не всі з нас у такий вирішальний життєвий момент відповідають разом з Мойсеєм: «Не годиться так робити» (Вих. 8:22). Деякі люди, попри велике бажання спілкуватися з Богом, залишилися самозакоханими й поєднували жертви Господу з власним підпорядкуванням старому Адамові. Вони є дуже релігійними, проте новим Божим творінням не стали.

Підкоряючись старому Адамові, неможливо досягти справжньої єдности з Богом й отримати спадщину, яку Він обіцяв. Будь-яке поклоніння на єгипетській землі – це лише зовні благочестивий культ. Душа залишається там без живого спілкування з Богом, відчуженою від громади Ізраїлю, далекою від завітів обітниці (див. Еф. 2:12). Стовп хмарний або полум’яний веде за собою тільки за межами Єгипту. Свободу духа ми отримуємо лише на Голгофі. Там старе життя засуджується, а нове народжується для справжнього спілкування з Богом, спрямовуючи людину до вічної спадщини.

Нехай Господь допоможе кожній душі, яка шукає спілкування з Ним, сказати разом з апостолом Павлом: «Коли ж Бог… уподобав об’явити через мене Сина Свого… я не став того часу радитися з тілом і кров’ю» (Гал. 1:15, 16). Коли фараон побачив, що Мойсей непохитний у своїх намірах, він пішов на нову поступку: «Гаразд, я відпущу вас. Принесіть жертву Господу, вашому Богові, в пустелі, але, коли підете, не відходьте надто далеко» (Вих. 8:28).

Фараон уже не був проти того, щоб народ приніс жертву своєму Богові, але хотів, щоб євреї залишилися в межах Єгипту. Це можна порівняти із зародженням віри, що залишилася без подальшого зростання. Неспроможне запобігти народженню нового життя старе життя може перешкодити його зростанню. На єгипетській землі неможливо залишатися незалежним від Єгипту. Хто боїться цілковитого розриву зі старим життям, той ніколи не досягне мети, до якої приводить нове життя. Такі християни не можуть набути свободу духа, яку дарує Бог Своїм викупленим дітям.

Лише пізнавши цю істину, можна зрозуміти послання апостола Павла, який зростанню у вірі надавав не меншого значення, ніж спасінню грішників. Павло особливо дбав про те, щоб християни набували образу свого небесного Вчителя. Бачачи потяг багатьох вірян до колишнього життя, апостол, не шкодуючи сил, палко переконував їх цілковито відкинути його.

Це добре видно з прикладу галатів. Їх було помилувано через віру в Ісуса Христа, але вони вважали, що зобов’язані виконувати Закон. Однак Закон, записаний на кам’яних скрижалях, стосувався старого, а не нового життя. Стара людина не може обійтися без Закону, який ззовні ставить перед нею певні вимоги. Християнин не потребує Закону на кам’яних скрижалях. Для нової людини Сам Христос є законом життя, а Святий Дух – потаємною силою, яка діє зсередини.

Тому апостол Павло запитував галатів: «Тепер же, пізнавши Бога, а краще, як Бог пізнав вас, – навіщо знову повертаєтеся до безсилих і убогих стихій, яким бажаєте знову, як і колись, служити?» (Гал. 4:9). Апостол щиро переконував християн: «Христос визволив нас для свободи, тож стійте в ній і не впрягайтеся знову в ярмо рабства. <…> Ви, які оправдуєтеся Законом, залишилися без Христа, відпали ви від благодаті!» (Гал. 5:1, 4). Дозволивши букві закону поневолити себе, людина втрачає пряме спілкування з Христом. Така людина стає суворим законником і перестає бути духовною. Адже буква й донині вбиває, а дух – творить життя.

Не фараон, а лише Бог має право встановлювати межі нового життя. Як нам жити – має визначати дух нового, а не старого життя. Для духовної людини вирішальним є не те, що дозволяє стара природа, а те, що наказує їй Бог. Тому, забуваючи колишнє, звернімося до тих благословень, до тієї сили, до тих повноважень, які приховані в новому житті! Освячене життя в усій його повноті є нашою спадщиною та нашою метою.

Коли Мойсей не дозволив фараонові обмежувати місце для жертвопринесення ізраїльтян, той розгнівався й вирішив узагалі не відпускати народ Божий.

Однак неможливо довго утримувати життя, яке шукає спілкування з Господом. Що довше фараон утримував ізраїльтян, то тяжчими ставали страждання самих єгиптян. «Тож завернули Мойсея та Аарона до фараона, і той сказав їм: Підіть поклоніться Господу, вашому Богові. Але хто ті, котрі підуть?» (Вих. 10:8). На це Мойсей чітко відповів: «Ми підемо з нашими юнаками і нашими похилого віку людьми, з нашими синами і дочками нашими, підемо з нашими вівцями і всією нашою худобою...» (Вих. 10:9). Фараон із цим не погодився: «Так не буде! Хай підуть одні лише чоловіки і поклоняться Господу...» (Вих. 10:1).

Це було нове обмеження для Ізраїлю: брати участь у поклонінні Богові в пустелі можуть тільки чоловіки! Спілкування з Богом, на думку фараона, є надбанням лише певної частини народу.

Однак спілкування з Богом – не лише особиста справа! Цей великий дар благодаті призначений для всього народу. Це чудове спасіння, що йде від Господа, і коли окремі люди його приймають, то воно вже прагне охопити все суспільство. Воно має божественну силу, здатну оживити всіх смертних, даруючи їм мир і спокій. Це спасіння не визнає жодних обмежень, хіба хтось сам свідомо від нього відмовиться.

Отже, тісна брама в нове життя відчинена не для особливих людей. Бог хоче, щоб кожна людина відвернулася від своїх злих справ і жила. Тому свідоме спілкування з Богом має бути доступне всім, хто знеміг під гнітом грішного життя.

Істинні віряни навіть у старозавітний період були свідками Божими. Вони говорили разом із Мойсеєм: «Ми підемо з нашими юнаками і нашими похилого віку людьми, з нашими синами і дочками нашими». Хто сам доторкнувся до воскреслого Христа, той і інших хоче привести до Нього. Адже Господь є джерелом живої води, яка тамує спрагу душі. Хто, знемагаючи в життєвій боротьбі, пізнав Божу любов і керівництво, той і іншим людям захоче розповісти про їхню рятівну силу.

Фараон прогнав Мойсея та Аарона після того, як ті вимагали відпустити народ для поклоніння Богові. І все ж, хай би якими переслідуваннями відповідав світ на свідчення Церкви Божої, звістка про любов для спасіння ніколи не змовкала в устах Христових вісників. У всі віки вони зверталися до стражденного народу зі словами: «Примиріться з Богом!» Гучніше, ніж будь-коли, ця звістка звучить у наш вік: ми хочемо вийти за межі табору і служити живому Богу в дусі й істині разом з нашими молодими і старими, з нашими синами і дочками!

І хоча фараон не раз проганяв від себе Мойсея та Аарона, та він змушений був знову і знову кликати їх до себе. Пробуджене життя неможливо приховати чи заглушити тиском і погрозами. Воно розколює каміння, пробиває могильні плити та прокладає собі шлях до світла.

Наступна пропозиція фараона показує, наскільки завзято стара природа намагається утримати тих, хто хоче здобути свободу у служінні Богу. Фараон сказав Мойсеєві та Ааронові: «Ідіть вже, поклоніться Господу. Тільки ваші вівці та іншу вашу худобу залишіть. Діти ваші також нехай ідуть з вами» (Вих. 10:24).

Навіть ця чимала поступка містить обмеження. Це ще не цілковите визволення, якого потребував Ізраїль. Слова фараона означали, що Богу може належати життя людей, але не їхнє майно. Власність ніби стосується їхнього старого життя, у розпорядженні матеріальними цінностями немає нічого духовного, і в цьому питанні нібито можна довіритися людському егоїзму. Не божественні, а мирські принципи тут є визначальними. Однак, згідно з Божим планом спасіння, не тільки весь народ, а й усе його майно, зокрема й худоба, має бути присвячене для служіння Йому.

Якось я проповідував на цю тему у великому зібранні. Після богослужіння до мене підійшов один комерсант і сказав: «Те, що ви тут говорили, дуже добре й чудово, проте відразу видно, що ви мало тямите в торгових справах. Комерція є комерцією, і вона має мало спільного з християнством. Торгівля має свої принципи, християнство – свої, і змішувати їх між собою нерозумно».

Той чоловік був комерсантом і християнином одночасно. Він любив Господа, але, мабуть, погано розумів, що матеріальні цінності теж мають певне місце у християнському житті. Це ясно висловив Мойсей, відповівши фараонові: «Тож наша худоба також піде з нами, не залишимо й копита. Адже саме з них ми будемо брати для служіння Господу, Богові нашому» (Вих. 10:26).

Таким всеосяжним є Божий план спасіння людства. Разом з дітьми і старими, із синами і дочками, з усім нашим майном ми, за Божою благодаттю, маємо надати себе в цілковите розпорядження Господу. Початок цього нового життя урочистий і славний! Яким би великим було благословення, якби всі викуплені, отримавши визволення з полону колишнього життя, не залишили й копита на мирській території! Якою благословенною силою стали б тоді в їхніх руках і матеріальні цінності!

Цей стан знайомий тим, хто намагається жити відповідно до Божого плану спасіння. Однак цілковитого звільнення ми ще не досягли, ще не весь свій маєток надали в розпорядження Бога. На жаль, досі над багатьма нашими цінностями більше панує фараон, ніж Господь.

Доказом цього є вся світова історія, написана сльозами та кров’ю. На єгипетській землі будь-які скарби зрештою приносять людині горе. Однак у християн усе має бути інакше, наш маєток має стати благословенням для ближнього, а не засобом тиску на нього.

Коли матеріальні цінності віддають у жертву Богові, вони перестають викликати сльози і спричиняти руйнацію, і починають нести радість для багатьох.

Хто це зрозумів, той, дивлячись на тяжке становище світу, щиро вигукує: «Прийди швидше, Господи Ісусе!»

Народ, який разом з Мойсеєм нічого не хоче залишати в єгипетській землі, множитиметься. Цей народ повністю посвячений Господу, що відповідає Божому задуму.

HАД ХМАРНИМ
СТОВПОМ

Господь йшов перед ними в денний час у хмарному стовпі, щоб показувати їм дорогу, а вночі – у полум’яному стовпі, щоб освітлювати їм шлях, аби вони могли йти вдень і вночі.

Вихід, 13:21

Людині, яка присвятила себе служінню Богу, належить благословенне майбутнє, її боротьба завершиться перемогою. Коли фараон, уже випробувавши на собі суди Божі, продовжував свідомо чинити опір Його наказам, він утратив можливість спасіння і врешті-
решт потонув у Червоному морі. Для Ізраїлю ж відкрився шлях до визволення, який ставав тим благословеннішим, що більше народ підкорявся Божому голосу. Чудовим знаменням на новому шляху віри став стовп хмарний (і полум’яний), через який Бог провадив Свій народ пустелею в Обіцяну землю. Цей стовп був гарантією збереження Ізраїлю. Бог залишався з народом, тому він не загинув. Ізраїль зберігся попри всі біди та небезпеки, випробування та мінливості життя. І хоча сотні тисяч людей померли в пустелі через власну невіру, залишок вірних Богу зберігся.

Присутність серед нас Господа уможливлює спілкування з Ним і є гарантією збереження народу Божого. Майбутнє Церкви Божої залежить від її Проводиря, з Яким вона органічно пов’язана. Там, де являє Себе воскреслий Христос, видно зростання і силу, відчувається Його керівництво і захист. Там, де Він змушений відійти убік, починається застій і в кінцевому підсумку відбуваються Божі суди.

Хмарний стовп був для Ізраїлю благословенням, оскільки це Сам Бог провадив Свій народ. «Господь йшов перед ними в денний час у хмарному стовпі, щоб показувати їм дорогу, а вночі – у полум’яному стовпі, щоб освітлювати їм шлях, аби вони могли йти вдень і вночі» (Вих. 13:21). Без цього благословенного керівництва Ізраїль ніколи не ввійшов би до Обіцяної землі. Великі духовні цілі досягають лише під Божим керівництвом!

І ми ніколи не прийдемо до мети, якої прагнемо, якщо Господь Бог не буде з нами. Надані самим собі, люди схожі на розпорошених овець, які не мають пастуха (див. 2 Хр. 18:16; Зах. 10:2; Мт. 9:36). Життя буває настільки непередбачуваним, підкидає стільки труднощів і випробувань, ставить перед нами так багато серйозних питань і проблем, що, якби не Господь, світло нашого життя, ми б ніколи зі своїми бідами не впоралися.

Однак керівництво Бога в житті відчуває лише той, хто визнає цілковиту залежність від Нього. Благословенний провід Бога був би недоступний для Ізраїлю, якби він, усупереч Божій волі, пішов би в Ханаан найкоротшим шляхом – уздовж берега Середземного моря. Хоча цей варіант здавався найкращим, його не схвалив Бог (див. Вих. 13:17). Ізраїль довірився керівництву Бога, Який повів його далекою дорогою, через пустелю. Тільки та віра, яка здатна відмовитися від свавілля і сама бажає потрапити до рук Бога, угодна Йому. Власні шляхи, навіть якщо вони й мають добрі цілі, завершуються падінням і загибеллю. Той, хто хоче ввійти у вічне Царство Небесне, повинен піти за Господом і йти Його шляхами. Ця залежність від Бога – не рабство, а справжня свобода духа.

Ведений Богом, Ізраїль перебував під Його захистом. Коли ізраїльтяни попрямували до Червоного моря, фараон зловтішався, що настала мить повернути собі панування над цим народом. Він узяв колісниці й погнався за Ізраїлем, який на той час був біля моря.

Замість того щоб позбавити ізраїльський народ війни та проблем, Господь провів його через багато випробувань. Під Божим керівництвом ми вчимося не уникати труднощів життя, а долати їх вірою. Бог провадить Свій народ через страждання не для того, щоб його зломити чи принизити, а щоб саме за таких обставин він пізнав Його як Бога всемогутнього.

Те, що нам здається по-людськи неможливим, Господь використовує для того, щоб явити Свою велич. Тому здебільшого труднощі для християн є ознакою нового тріумфу Божої слави. На тлі нашої немочі є велика сила Господа, на тлі бідности – щедрість, на тлі безпорадности – Його всемогутність. У тяжких життєвих обставинах наша віра зміцнюється, бачачи вірність Бога і Його милосердя, бо Він покриває нашу злиденність Своїм невимовним багатством.

Скрутне становище Ізраїлю біля Червоного моря дало можливість продемонструвати, як Бог опікується Своєю спадщиною. «Після цього Божий ангел, який ішов попереду Ізраїльського табору, обернувся і перейшов у їхній тил. Перемістився і хмарний стовп, що йшов перед ними, і став позаду них. Таким чином він опинився між табором єгиптян і табором Ізраїлю» (Вих. 14:19, 20).

Хмарний стовп, що став між ізраїльтянами та грізним військом єгиптян, – це чудовий прообраз! Він свідчить про те, що присутність Бога, як стіна, захищає нас від ворогів. Хіба вони зможуть пробитися крізь такий заслін? Чи існує надійніша гарантія безпеки для людей? Ми можемо повністю покластися на Бога. Його благодать, яка виводить нас із Єгипту, спроможна зберегти нас від будь-якої загрози єгиптян. Лише той, хто добровільно здається ворогові, втрачає Божий захист.

Хто співпрацює з ворогом, той разом з ним потрапить під Божий суд. У середовищі Його народу за всіх часів гинули лише ті, хто не міг розлучитися з Єгиптом у своєму серці й не перебував під захистом стовпа хмарного чи полум’яного. Хто жив Єгиптом, того й у пустелі наздогнали єгипетські суди. На жаль, можна фізично стояти поблизу полум’яного стовпа, але серцем бути далеко від нього.

Стовп хмарний вказує також на Боже благословення та повноту життя в Ньому: «Після цього Намет Свідчення покрила хмара і Господня слава наповнила Намет. І Мойсей вже не міг увійти в Намет Свідчення, бо Намет оповила хмара, і Господня слава наповнювала Намет» (Вих. 40:34, 35).

При описі слави Божої Писання використовує такі слова: єврейське kebod та грецьке doxa. Ці слова означають не стільки щось видиме, якесь чудесне сяйво, скільки повноту життя в Господі, велич усіх Його божественних атрибутів.

Слава Господня наповнила скинію, тож навіть Мойсей не міг залишатися в ній. Мойсей зображений тут як представник свого народу. Ізраїльтяни в тому духовному стані, у якому вони тоді перебували, не могли постати перед Богом як пророки або заступники. Темрява завжди відступає перед світлом. Лише той, хто має Його природу, може перебувати у присутності Божій. Мойсей, який тут не міг бути перед Богом, в інший час перебував у безпосередній близькості до Нього (див. Чис. 12:8). Там, де справа стосувалася Мойсея як особистости, Бог говорив з ним віч-на-віч, як розмовляють друзі. Лише освячені можуть спілкуватися з Богом, не применшуючи Його святости. Дистанцію між ними та Богом обумовлює їхній трепет, а не рабський страх. Вони знають, що святий Бог Своєю присутністю бажає очистити їх від усього того, що віддаляє їх від Нього.

Це також чудовий прообраз Церкви Христової. Апостол Павло говорить, що Церква є Божою, вона є храмом Святого Духа. Не будівля, а життя церкви є справжнім святилищем Божим. Це життя має бути сповнене слави Господа, пронизане нею настільки, щоб там уже не залишилося місця ні для чого тілесного. Таке розуміння віри означає для нас безпосереднє спілкування з Отцем і Сином, які перебувають у нас через Святого Духа. У цьому спілкуванні віра людини черпає від нашого Триєдиного Бога «благодать за благодаттю».

Бракує слів для опису того, що означає для нас такий біблійний текст: «Христос у вас, надія слави» (Кол. 1:27). Навіть Мойсей змушений був відступити, коли слава Господня наповнювала скинію. І тут Мойсея можна розглядати як представника Закону. Коли Боже життя дедалі більше наповнює нас, тоді не залишається місця для законництва, бо в серці панує закон духа життя у Христі Ісусі. Людиною більше не керує Закон у духовних питаннях, оскільки нею рухає Дух Святий (див. Рим. 8:14, 15).

Ще одним благословенням, про яке свідчить хмарний стовп, є Божий суд. Його можна, наприклад, побачити в тому епізоді, коли Маріам та Аарон дорікнули Мойсеєві за дружину-ефіопку. Вони думали тоді, що мають на це право. «Хіба ж тільки з Мойсеєм розмовляв Господь? Хіба й з нами не говорив також?» (Чис. 12:2) – обурювалися вони, виправдовуючи свою позицію. Мойсей натомість мовчав. Але Господь чув ці зухвалі слова. Він зібрав усіх трьох перед скинією та захистив Мойсея перед Аароном і Маріам такими словами: «Однак не так з Моїм слугою Мойсеєм. Він довірений в усьому Моєму домі! Устами до вуст Я розмовляю з ним, явно, а не в притчах. До того ж він побачив Господню подобу» (Чис. 12:7, 8).

Аарон і Маріам бачили близькі стосунки Мойсея з Богом. Спілкуючись зі своїм братом, вони мали зрозуміти, яке його справжнє становище перед Богом, і не нарікати. Однак вони не зрозуміли цього й докоряли Мойсею. Вони не торкалися його взаємин з Богом, ігнорували його вірність і сумлінність, а зосередилися на події у його житті, яка їм просто не подобалася. Маріам, яка, імовірно, ініціювала це ремствування, не змирилася перед Господом навіть тоді, коли Він виправдав Мойсея, нагадавши всім про його високе призначення. Тому «спалахнув гнів Господній проти них, і Він відійшов. Щойно хмара відійшла від Намету, як Маріам вкрилась проказою, наче снігом» (Чис. 12:9, 10).

Ця важлива істина має бути зрозумілою нам без зайвих слів. Вона містить серйозне застереження. Не варто сваритися дорогою, любі друзі! Навіть якщо в житті ближнього є те, чого ми не можемо зрозуміти, дивіться насамперед на його ставлення до Бога. Саме це повинно мати для нас вирішальне значення.

Можливо, хтось висловлює невдоволення на нашу адресу щодо того, що для нас самих не є тягарем і не затьмарює наших стосунків із Богом. Якщо хтось із нас вважає, що має право звинувачувати, тоді краще мовчати, пам’ятаючи про те, що Господь чує всі звинувачення. Якщо ми залишимося вірними Богу, то й у нашому житті настане така мить, коли Він Сам виступить на наш захист, як колись Він заступився за Мойсея.

А хто шукає сварки, той має не забувати про Божий суд. І коли Бог відступає від людини, вона стає прокаженою. Скільки разів уже у Христовій Церкві траплялося таке, що ревнитель Закону сам виявлявся рабом гріха!

Ще одне важливе благословення, про яке свідчить хмарний стовп, – це одкровення від Господа. У книзі Второзаконня читаємо: «Тож пішли Мойсей з Ісусом до Намету Свідчення. І з’явився Господь у Наметі в стовпі хмари. Стовп хмари став біля входу в Намет» (31:14, 15). Потім Господь відкриває Мойсеєві, що станеться з ізраїльським народом у майбутньому.

Неможливо переказати все, що Бог повідомив Своєму рабові. Достатньо лише сказати, що Мойсей отримав можливість зазирнути в Божі таємниці. Йому було даровано одкровення про майбутнє, а таке можливо лише за найближчого спілкування з Господом.

Яке велике значення має для нас божественне одкровення! Як важливо навчитися судити про сьогодення та майбутнє, покладаючись на твердження Самого Бога! Хто здатний у світлі Слова Божого помічати, що відбувається навколо, і хто здатний чути, що Господь має намір робити, той може навчитися розуміти Його задуми – як щодо покарання та судів, так і щодо Божої милости і благодаті. Хто навчається цього у присутності Господа, той у жодних життєвих обставинах не втратить Його на своєму шляху. Для тих, хто живе в тісному спілкуванні з Богом, майбутні події не є чимось непередбачуваним. У Божій присутності новозавітні священники заступаються, як Авраам, за тих, хто, як Лот, навіть не підозрює про те, який суд чекає на них найближчими днями. Людина, яка здатна сприймати одкровення Божі, як це робив пророк Ілля, помітить, що час посухи минув, і накаже юнакові подивитися, чи не видно хмари, яка несе благословення.

Хмарний стовп і до сьогодні не відійшов від Божих дітей. Ця благодать належить тільки тим, хто ходить у світлі та слідує за Господом. Хто скинув із себе єгипетське ярмо й вирушив у дорогу, усвідомлюючи свою цілковиту залежність від Бога, той і сьогодні відчуває великі благословення, які зазнав Ізраїль, перебуваючи під стовпом хмарним чи полум’яним.

БЕЗПЕРЕСТАННЕ СПІЛКУВАННЯ

Не зникав хмарний стовп з-перед очей народу вдень,

як і полум’яний стовп – уночі.

Вихід, 13:22

Давно вже немає ані хмарного, ані полум’яного стовпів перед очима дітей Божих. Але те, на що ці стовпи вказували, залишилося незмінним. Це – присутність Господа! Дивовижний стовп був лише видимим проявом невидимого Бога. Хоча форми теофанії змінюються, сама присутність Господа протягом тисячоліть залишається незмінною. Бог ніколи не покидав Свій народ. Не бачачи хмарного (або полум’яного) стовпа, ми все ж таки вірою відчуваємо присутність Господа.

Про те, що це насправді так, ідеться у Священному Писанні. Про це свідчить наш духовний досвід. Цілком довіряючи Богу, ми відчуваємо Його присутність і маємо з Ним спілкування. Господь утішає нас, керує нами. Він захищає та судить нас. Благословення від Божої присутности, яку ізраїльтяни відчували в пустелі, не меншою мірою відчуває сьогодні й Церква. В історії обраного Богом народу невидимою рукою Святого Духа записано: «Не зникав хмарний стовп з-перед очей народу...»

Апостол Павло повідомив таємничу для світу істину: «Христос у вас, надія слави» (Кол. 1:27). Таке стає можливим після духовного перетворення: «І живу вже не я, а Христос живе в мені» (Гал. 2:20). Ми лише тоді зможемо правильно сформулювати якусь істину, коли пізнаємо її на особистому досвіді. Апостоли теж були просто рупорами Святого Духа. Вони сповіщали світові те, що було їхнім глибоким переживанням, що відкрив їм Святий Дух. І центром їхнього духовного досвіду був воскреслий Христос. «А наша спільність – з Отцем і з Його Сином – Ісусом Христом», – писав апостол Іван (1 Ів. 1:3).

Це спілкування є чимось більшим, ніж віра в Ісуса як в історичну Особу. Багато хто так вірить у Нього, але залишається без справжнього Спасителя. Багато хто вірить навіть у надприродне народження Христа, у чудеса, які Він здійснив, у Його святість і любов, які спонукали Його пожертвувати Собою заради грішників, вірять у Його смерть і воскресіння. Однак їхнє життя минає без спілкування з воскреслим, живим Христом. Вони говорять про Нього лише в минулому часі, знають біблійне вчення, але не мають життя в Господі.

Апостол Павло писав до коринтян: «...Хоч ми знали Христа за тілом, але тепер більше не знаємо» (2 Кор. 5:16). Христос, про Якого проповідував апостол, був тим самим галілейським Ісусом, Якого особисто знали учні. І все ж таки Він був уже й Кимось іншим. Апостол Павло проповідував світові не тільки про Того, Хто колись жив на землі, а й про Того, Хто навіки перебуває. Це надавало його проповіді велику силу, яка не залишала людей байдужими, але поділяла їх на друзів і ворогів Христа. Проповідь апостола була результатом безпосереднього спілкування з Господом. З моменту їхньої пам’ятної зустрічі на шляху до Дамаска Павло жив у Христі, а Христос – у ньому. Господь Ісус наповнив усе його серце. Наскільки це стало важливим для Павла, видно з того факту, що вираз «у Христі» й синонімічні йому понад сто разів зустрічаються у його посланнях. Тому і благовіщення для Павла було не вченням, а, як він говорив і писав, свідченням про Ісуса, яке стало наслідком його близького спілкування з воскреслим Спасителем.

Спілкування з Христом є значно більшим, ніж просто релігійність. Ми докладаємо чималих зусиль, займаючись релігійною діяльністю. Наші міста й селища не мають потреби в молитовних будинках. Але як нам бракує Божої присутности! Як мало сьогодні людей, які усвідомлюють, що ходять перед Богом, як мало тих, хто живе у спілкуванні з Ним! Небагато хто може сказати про себе, що вони проповідують «щиро – так, як від Бога, перед Богом, у Христі» (2 Кор. 2:17). Тому ми не маємо тієї сили і тих благословень, які можна отримати лише у близькому спілкуванні з Христом. Як часто ми спостерігаємо сумну картину: людина залишила католицизм і стала протестантом, потім пішла з лютеранської церкви і приєдналася до євангельської громади. Однак у ній не відчувається духовного життя, тих ознак, за якими можна впевнено судити про те, що душа вступила в живе спілкування з Христом.

Так, ми потребуємо певних правил церковного устрою, але переважно для того, щоб служити одне одному. Однак спілкування з Богом – це значно більше, ніж найкращий зовнішній вияв релігійности. Багато людей дотримується біблійних норм поведінки, проте їм бракує Самого Христа – не у сповіданні Його словами, а в житті. Християни, які мають потаємне спілкування з Богом, стоять вище за всі церковні форми, хоча в повсякденному житті намагаються служити своїм братам у рамках цих форм.

Ісус не потребував Закону, щоб мати спілкування з Отцем. Однак Він добровільно підкорявся Закону, щоб мати в подобі раба можливість служити людям. Інакше ми Його не прийняли б і не зрозуміли. Дати Ізраїлю нове життя міг лише Той, Хто, стоячи вище за Закон, підкорився цьому Закону. Так само й у наш час: лише той здатний направити інших до Бога, хто сам знайшов благодать.

Тому істинний вірянин внутрішньо вільний від церковних форм, хоча зовні й пов’язаний ними. У спілкуванні з Богом християнин почувається незалежним від будь-якої форми, проте для служіння єдиновірцям необхідно дотримуватися певних правил. Не лицемірячи перед Богом і людьми, християни, як і апостол Павло, можуть поводитися з юдеями як юдеї, з еллінами – як елліни, щоб набути для Бога хоча б деяких з них.

Нас покликано до такого становища у Христі, і про це говорить Священне Писання. У вічності ми будемо поклонятися Богові та служити одне одному без церковної форми. У новому Єрусалимі храму вже не буде (див. Об. 21:22). Досягнувши досконалости, Церква не потребуватиме його. Сам Бог і Агнець замінятимуть там храм, а викуплені всюди бачитимуть славу Господню. Те, що відкриється нам у вічності, починається вже тут, на землі, завдяки дії Святого Духа. Він дає нам справжнє життя, яке полягає у спілкуванні з Христом.

Духовні люди, прославляючи Бога й Агнця, не пов’язані ані часом, ані місцем, ані формою свого поклоніння. Вони на кожному місці можуть звертатися до Нього в дусі й істині. Будь-яке обмеження в поклонінні Богу якимись зовнішніми обставинами свідчить про духовну бідність, а пишність богослужіння нерідко виявляється ширмою, яка приховує відсутність справжнього спілкування з Богом. Справжнє поклоніння підтверджується не обрядовою формою, а славою Божою, яка ясно відчувається там, де є Господь.

Конфлікти, які час від часу трапляються між нами, доводять, наскільки міцно християни ще пов’язані з формою служіння. Ми боремося за дотримання формальностей, і це часто розділяє нас. Часом відповіді на питання «як» і «де» визначають наше ставлення до ближнього та є мірилом правильности поклоніння Богові. Нас більше цікавить, до якого віросповідання належить людина, а не її ставлення до живого Бога. Ми можемо дбати про спасіння людей заради зростання громади. Замість того щоб визначити благовістя як свою святу мету, ми часом робимо це засобом для здійснення якихось власних планів. Ми будуємо будівлю церкви не для того, щоб люди приходили до Господа, а навпаки, ми запрошуємо людей звернутися до Бога, щоб з їхньою допомогою звести церковну будівлю.

Не пізнання християнських доктрин поєднує нас одне з одним, а справжнє спілкування з Богом. Організація, що створена на основі єдиного сповідання, може бути дуже далекою від життя духовного організму. Справжня єдність виникає лише на основі спільности народження. Кожен, хто народжений від Господа, відчуває свою спорідненість з усіма дітьми Божими. Хоча ми відрізняємося одне від одного й по-різному виконуємо служіння, однак у Христі утворюємо одне тіло.

Лише ті діти Божі на практиці виявляють єдність Його народу, які не чекають, коли брат стане на їхній бік, а з любов’ю самі стають на бік брата. Лише коли ми навчимося жертвувати чимось заради ближнього, у нашому середовищі відчуватиметься дух єдности. Ми ніколи не змогли б спілкуватися з Христом, якби Він не прийшов і не заговорив з нами. Прихід на землю до грішних людей означав для Нього добровільну відмову від небесної слави, народження в убогих яслах, підкорення Закону (див. Гал. 4:4) та смерть на хресті. Лише коли й ми підемо цим жертовним шляхом Агнця, щоб знайти наших братів, для нас настане великий день єдности в Тілі Христа.

Хмарний стовп не відходив від народу та був для нього гарантією безпеки. Бог перебував з Ізраїлем, і тому він залишався Його єдиним народом, хоча сотні тисяч ізраїльтян померли в пустелі за власне невір’я і не змогли ввійти у Край, який обіцяв Бог. В Ізраїлі завжди зберігався святий залишок, і через сотні років псалмоспівець, озираючись на історію свого народу, свідчив: «Бог дає самотнім оселю для проживання, виводить в’язнів на волю задоволеними, – і лише бунтівників залишає мешкати у вигорілій від сонця землі» (Пс. 68:7).

Гарантія наших благословень – у Божій присутності й у нашому спілкуванні з Ним. Майбутнє Церкви Божої залежить від її близькости до Вершителя. Якщо в чийомусь житті присутній воскреслий Христос, там неодмінно буде й духовне зростання, що веде до успіху в жертовному служінні. А хто вирішив жити без Бога, той приречений на застій і духовну смерть. Нехай у наших стосунках і з Господом, і з братами, у будь-якому християнському служінні буде видно той хмарний стовп, який веде Його дорогою і свідчить про Його присутність у нашому житті.

ПРЕКЛОНІННЯ ПЕРЕД БОГОМ

Увесь народ бачив хмарний стовп, який стояв біля входу Намету. Тому всі люди підіймалися,
і поклонялися – кожний від входу свого намету.

Вихід, 33:10

Людина вважає себе великою доти, поки оцінює себе сама. Коли ж вона знаходить Господа і в її душу проникає божественне світло, до неї приходить усвідомлення власної бідности й ницости. Саме це почуття веде людину до преклоніння перед Богом. Незабаром ми побачимо, що сердечне, істинне поклоніння є важливим для нашої внутрішньої людини й духовного зростання, для служіння Богові й успішної боротьби з життєвими труднощами.

Схиляння перед Господом не лише під час братніх з’їздів, на богослужіннях або в особливі моменти життя, а саме у простих домашніх умовах, у сім’ї (як вище ми процитували біблійний текст про ізраїльтян) є чимось дуже дорогоцінним. Хто поклоняється Богові, той відчуває цей трепет перед Ним. А хто відчуває трепет, той цілком віддається Йому. Присвячуючи себе Господу, християнин щоразу приходить до нових одкровень, які несуть із собою величезне життя, натхнення у служінні та духовні сили.

Багато років тому я разом із друзями відвідав один відомий греко-католицький монастир. Хтось із ченців показав нам місцеві визначні пам’ятки, а потім повів до монастирської церкви. Увійшовши до неї, ми відразу звернули увагу на мармурові барельєфи на колонах. Розглядаючи їх, ми зрозуміли, що праворуч зображено постаті апостолів, а ліворуч – пророків. Ми помітили, що в усіх цих постатях є щось особливе. Здавалося, вони спрямовують погляд відвідувачів храму на вівтарну частину, що розташована попереду. Ми мимоволі послухалися цієї вказівки й незабаром опинилися перед вівтарем. Він здавався досить звичайним. Лише позаду нього наші очі в напівтемряві насилу розгледіли картину, що зображує Спасителя.

Цієї миті чернець раптом сказав:

– Нижче!

Ми не зрозуміли його. Він повторив:

– Нижче!

– Ви хочете, щоб ми стали навколішки перед вівтарем? – запитали ми його. – Але ми протестанти й не так висловлюємо своє серцеве поклоніння.

Однак чернець дав зрозуміти, що ми не пошкодуємо, якщо послухаємося його. Нашому погляду відкриється найпрекрасніше, що має цей монастир.

Не знаю, як це сталося, можливо, на тому місці, де ми схилили коліна, був прихований вимикач, або чернець сам натиснув на нього слушної миті, але перед нами несподівано постала гарно освітлена прекрасна картина, що зображувала Ісуса Христа. Це був Переможець смерти, від Якого линуло дивовижне сяйво. Імовірно, ця картина передавала той момент, коли Христос, благословляючи Своїх учнів, здіймався на небо.

Я не хочу сказати, що, дивлячись на картину, ми по-новому сприйняли образ Христа. Однак мене вразило, як вдало митець зумів передати саму суть Євангелія. Він знав, що християнин не повинен зупинятися перед апостолами та пророками, він має підійти до Самого Христа. До Того, Хто є Переможцем над смертю, Володарем життя, Якому дано будь-яку владу на небі, на землі і під землею, Якого апостол Павло в Посланні до колосян називає образом невидимого Бога, Первородним усього творіння й Первонародженим з мертвих.

Кому ж відкривається справжній образ Христа? Хто здатний побачити велич і досконалість найвродливішого між людськими синами? Хто може отримати життєдайну силу, здатну перетворити грішника на нову людину? Усі ці благословення, як і нове життя в Ісусі Христі, потребують лише одного – схиляння перед Богом! І річ тут не в зовнішньому чи культовому поклонінні. Ідеться про стан душі, про трепет перед Богом, Який здійснює в нас справу спасіння. Лише той, хто визнав свою цілковиту безпорадність, може здобути Божу благодать і розпочати нове життя. У нашому серці Господь починає діяти лише тоді, коли ми віддаємо себе в Його розпорядження.

Яскравим прикладом є духовне народження знаменитого Савла з Тарса. Коли Господь явився йому на шляху до Дамаска, він у страху впав ниць. І Господь промовив до нього. Дивно, яким глухим був раніше цей чоловік до голосу Бога! Він не чув Його у стогонах і сльозах християн, яких безжально переслідував. І лише коли він зазнав нищівної поразки, його вухо почуло те, що раніше йому було недоступне. І гонитель прислухався до Бога, Який промовив дивовижні слова: «Савле, Савле, чому ти Мене переслідуєш?» І тоді колишній ревнитель Закону, який прислухався до думки людей лише свого кола, запитав: «Хто Ти, Господи? Що, Господи, хочеш, щоб я вчинив?»

Якби вічне життя набувалося через законницьке благочестя, а спілкування з Богом відбувалося через релігійні ритуали, і ніяк інакше, то Савло не потребував би навернення. Потім він говорив про себе, що за Законом був непорочним і в юдействі процвітав більше за своїх однолітків. І це були не порожні слова. Савло належав до групи особливо побожних юдеїв, які намагалися служити Богові з повною віддачею. Серед них були такі, котрі суворо ділили кожен день свого життя на три частини. Першу вони присвячували молитві, другу – вивченню Закону, а третю – звичайним життєвим справам.

Отже, невідроджена людина також може бути побожною, вельми релігійною, але при цьому не мати особистого спілкування з Богом. Плоть, хай якою благочестивою здається, завжди ворогує з Богом. Можна, як Савло, бути ревним у своєму релігійному служінні та водночас опиратися Богові. Можна активно займатися «духовною діяльністю» і водночас боротися зі справжньою Божою справою.

Замість того щоб творити Боже Царство, Савло переслідував Церкву Христову. І такою людиною він був до тієї миті, коли зустрівся з Христом на шляху до Дамаска. І тоді він став новим творінням.

Коли Савло упав перед Богом, Господь нарешті зміг говорити з ним. Тільки упокоривши людину, Христос наділяє її тією силою, яка перетворює на нове творіння. Якщо раніше Савло, попри свою виняткову релігійність, залишався богопротивником, то тепер він став служителем Господа й апостолом воскреслого Христа.

* * *

Чи може перерватися таке живе спілкування з Богом, яке відкрилося Савлові після його навернення? Відповідь на це запитання ми знаходимо в історії життя Авраама.

«Аврамові було вісімдесят шість років, коли Агар народила йому Ізмаїла. Коли Аврамові виповнилося дев’яносто дев’ять років, з’явився йому Господь і сказав: Я – Бог Всемогутній!» (Бут. 16:16–17:1).

Що ж відбувалося протягом тринадцяти років, які поділяли ці події? Бог у цей час мовчав. Напевно, тому священна історія нічого й не повідомляє про життя Авраама в той період.

Чи можливо таке, щоб Бог, Який раніше часто розмовляв з Авраамом, раптом замовк? Думаю, це можливо. І я лише так можу пояснити цей текст. Священне Писання досить докладно розповідає про життя Авраама, але про ці тринадцять років не повідомляє нічого. Лише коли Бог знову заговорив зі Своїм слугою, Біблія продовжує життєпис Авраама.

Чи тут є якийсь секрет? Наше життя лише тоді стає частиною духовної історії та набуває справжньої цінности, коли з нами розмовляє Бог, коли Він Духом Святим робить у нас Свою дію. Зверніть увагу на зв’язок між Божим мовчанням і поведінкою Авраама.

«Аврамові було вісімдесят шість років, коли Агар народила йому Ізмаїла». Поява на світ Ізмаїла стала результатом нетерплячих дій Авраама. Замість того щоб довіритися Богу й чекати на здійснення обітниці, Авраам сам втрутився в перебіг подій. Він хотів якнайшвидше отримати те, що йому було обіцяно Богом.

Авраам повірив Господу, що дав обітницю про спадкоємця. Одного разу патріарх поскаржився: «Владико Господи, що мені даси? Адже я залишаюсь бездітним. А розпорядником у моєму домі залишається Еліезер із Дамаска». І тоді Бог відповів: «Не він буде спадкоємцем твоїм, а той, що вийде з лона твого, – він стане твоїм спадкоємцем» (Бут. 15:2, 4).

І Авраам почав чекати. Минув рік, потім ще один, минуло п’ять років, проте спадкоємця все не було. Авраам бачив, що він старіє, його дружина в’яне, а Божа обіцянка залишається невиконаною. Оскільки отримати обіцяне природним шляхом здавалося навряд чи можливим, Авраам, за порадою дружини, вирішив допомогти Богові, щоб нарешті здійснилося те, про що він так довго мріяв.

Коли ж народився Ізмаїл, Бог замовк. Господь мовчить, коли людина чинить так, як сама вважає правильно. Авраам виявив свавілля, і Бог був змушений відійти вбік. Але коли Господь мовчить, наше життя перестає бути частиною духовної історії. І тільки коли Авраам усвідомив власне безсилля і впав ниць перед Богом, Він знову заговорив з ним. Господь тоді захотів багато сказати Своєму рабові.

Хоча в цій історії мова не про явний гріх, а лише про спробу людини виконати за Бога Його обіцянку, Господь не вподобає свавілля людей. Божі обітниці та Його сила належать тим, хто чинить по вірі. Тому Господь мовчав, доки Його слуга не вичерпав власних сил. І тоді Бог знову заговорив з ним. Тільки після цього життя Авраама ввійшло до священної історії. Благословення, яке він не зміг отримати завдяки власним зусиллям, він здобув на шляху віри. Хоча за тілом Авраам став батьком Ізмаїла, вірою він отримав Ісаака – свого спадкоємця та носія майбутніх благословень Божих.

Мабуть, багато читачів цієї книжки відчувало у своєму житті щось подібне. І хто це пережив, той знає, що час Божого мовчання є найважчим періодом у житті. Немає нічого важчого для християнина, ніж усвідомлення того, що Бог більше не говорить із ним. Господь, Який був такий близький до мене, раптом став далеким! Він був моїм світлом, керував мною, коли мені потрібно було ухвалювати важливі рішення. Він утішав мене у скорботах, зміцнював у труднощах. Але тепер я не відчуваю Його присутности так, як раніше. Бог більше не діє в моєму житті, як це було колись. Хай би як я намагався злетіти, як орел, та не маю сил для такого польоту. Хай би які зусилля у служінні докладав, я не маю гідного плоду. Для боротьби з гріхом бракує сили.

Якщо хтось із читачів перебуває зараз у такому ж стані, то нехай життя Авраама стане для нього доброю обнадійливою звісткою. Дорогий друже, Бог може знову заговорити з тобою! Твій сумний стан не повинен тривати довго. Послухай, що каже Священне Писання: «Впав Аврам долілиць, а Бог продовжував до нього говорити» (Бут. 17:3). Хто впаде перед Господом, усвідомлюючи власні недуги й незначущість, той здобуде милість у Його очах і матиме спілкування з Ним.

Що означає близьке спілкування з Богом для нас і людей, яким ми служимо, показує життя Мойсея. «Господь розмовляв з Мойсеєм віч-на-віч, – так, як людина спілкується зі своїм приятелем» (Вих. 33:11). Скільки благословень отримав Ізраїль через служителя, з яким Бог міг говорити як із другом! Через нього Господь керував народом, який мандрував пустелею, давав вказівки, коли зупинятися на відпочинок і коли знову вирушати в дорогу.

Не лише Бог говорив до Мойсея. Мойсей теж відважувався розмовляти з Ним, розуміючи, що це приємно Йому. Мойсей мав що сказати Богові, Який довіряв йому! Він мав багато запитань, і у простоті серця ставив їх Богові. Людина, з якою Господь говорить як з другом, матиме свободу для близького спілкування з Ним. Той, кому Бог довіряє багато, матиме здатність служити братам і сповіщати їм істини, які допоможуть у житті та служінні, у боротьбі з плоттю.

Про це свідчить ще один Божий обранець, на якого хочеться звернути увагу. Це Ісус Навин. Перед ним і його братами стояло важке завдання. Щоб допомогти їм, Вождь війська Господнього прийшов до Ісуса Навина. «Якось, коли Ісус був неподалік Єрихона, то, звівши свої очі, він побачив чоловіка, котрий стояв перед ним, з оголеним у своїй руці мечем. Підійшовши до нього, Ісус запитав його: Ти належиш до нас, чи до наших ворогів? А Той відповів: Ні, Я – Вождь Господнього війська і тепер Я прийшов сюди. Тоді Ісус, впавши долілиць, поклонився і сказав Йому: Що мій Владика накаже Своєму слузі?» (Нав. 5:13, 14). Ісус спочатку не знав, хто стоїть перед ним, і правильно зробив, спитавши: «Ти належиш до нас, чи до наших ворогів?» У відповідь він почув, що перед ним Вождь небесного війська, допомога, надіслана ізраїльтянам згори. І тоді Ісус у трепеті впав ниць.

Бог через Свого вісника сповістив Ісуса Навина, яким чином можна подолати неприступне місто. Рішучий і впевнений вступ Ісуса в битву за Єрихон був наслідком здобутого ним божественного одкровення. Людина, з якою говорить Бог, завжди буде цілеспрямованою у служінні та в усіх своїх діях. А також буде мудрим керівником для своїх братів.

У мене складається враження, що Церква Божа сьогодні перебуває в такому самому становищі, як колись Ісус Навин. Перед Церквою стоять важливі завдання, вона має подолати великі труднощі. Перед християнами виростають неприступні фортеці та башти, і ми змушені визнати: тілесною зброєю ними заволодіти неможливо. Схиляння перед Богом – ось запорука нашої перемоги над ворогом!

Християни, немічні самі по собі, але сильні в Господі, брали приступом міцні бастіони темряви та руйнували їх. Тому сьогодні Церква Ісуса Христа більш ніж будь-коли повинна усвідомити, що її сила – у поклонінні Богові та у трепеті перед Ним.

ЗРОСТАТИ
В ПІЗНАННІ БОГА

Тому й ми від того дня, коли це почули,
не перестаємо за вас молитися і просити,
щоб ви сповнилися пізнанням Його волі в усякій мудрості й духовному розумінні; щоб ви поводилися гідно Господа, аби догодити Йому в усьому, приносити плід кожною доброю справою та зростати в пізнанні Бога.

Колосян, 1:9, 10

Чи знайдеться така людина, яка істинно пізнала Бога та Його славу, проте продовжує багато думати про себе? Людина залишається великою у власних очах лише доти, доки не побачить велич Бога.

Фарисей Савло, побачивши славу розп’ятого й воскреслого Господа, Якого він переслідував в особі Його учнів, став Божим служителем та апостолом церкви. Він молився про незнайому йому церкву в Колосах, про її зростання в пізнанні Господа. Апостол знав, наскільки це важливо. Адже досягати гармонії з Богом може лише той, хто пізнав Його й отримав небесні одкровення. Стати співучасником Божих планів та обітниць може лише той, хто передусім бачить у них Господа.

Відкриватися нам у Своїй невимовній славі, у благодаті на спасіння й у великій творчій силі є бажанням Самого Господа. Самооткровення закладено в Його одвічній сутності. Очі Бога оглядають усю землю, щоб явити небесну силу в житті тих людей, які віддані Йому всім серцем. Життя без духовного спілкування було б самотністю. Такий стан для Бога немислимий. Тому Він шукає людей, які здатні прийняти світло від Його світла, силу від Його сили і життя від Його життя.

Апостол Павло молився, щоб у церкві в Колосах були такі християни, яким Господь міг би відкривати Свою божественну повноту, явлену в Сині. Він знав, що плотське ставлення до отриманих благословень може стати перешкодою до духовного зростання дітей Божих. Якщо учень Ісуса Христа говорить: «Я багатий, розбагатів і нічого не потребую», то в його духовному житті почався застій. Надмірність і самовдоволення за всіх часів безпомилково вказували на духовну неспроможність і злидні, і свідчили про порушене спілкування з Богом. Олія, що тече, а не застигла, мала в собі благословення, і бідна вдова за днів пророка Єлисея могла наповнити нею свій порожній посуд (див. 2 Цар. 4:3–6). Ця чудова олія стала джерелом її щастя і звільнила від боргу, який залишив чоловік. Так само і зростання учнів Ісуса в пізнанні Бога завжди вело їх до примноження благодаті.

Зупинка в розвитку десятирічної дитини дуже засмутить серце батьків. Також заслуговує на жаль учений, який виступає із заявою, що більше не має чого досліджувати. Однак у Царстві Божому є такі учні, які припинили духовно зростати, втратили силу й радість у служінні, бо обмежилися отриманими благословеннями. Вони бездумно витрачають час і зусилля, намагаючись зберегти лише те, що колись давно отримали, і дедалі більше збіднюються духовно.

Є й такі християни, які задовольняються тим, що під дією благодаті усвідомили власну гріховність. Певної миті Святий Дух торкнувся їхніх сердець і показав їм їхнє згубне становище. Звичайно, це велика справа – усвідомити себе грішником перед Богом. Однак сумно те, що людина, осяяна світлом спокути, зупиняється на визнанні власної провини і не йде далі, до життя по вірі. Бог хоче не тільки привести душу до усвідомлення провини, а й дати можливість прийняти вічне життя. Усвідомлення провини необхідне, але не це є основною метою дій Святого Духа. При правильному розвитку це має призвести до віри у прощення гріхів і вдячного спілкування з Господом.

Деякі Божі діти заспокоїлися на тому, що примирилися з Ним. Вони отримали прощення гріхів, прийняли Духа всиновлення, Який свідчить їхньому духу, що вони – діти Божі. Вони перейшли зі смерти в життя, з рабства гріха до християнської свободи.

Але потім вони зупинилися у своєму прагненні до Бога. Єдина турбота, яка ще залишилася в них, полягає у прагненні зберегти своє спасіння.

Звісно, народження від Бога – велика подія. Благодать здобуває перемогу в людині й переводить її зі смерти в життя. Ми не повинні забувати дякувати Агнцю Божому за те, що Він узяв на Себе наші гріхи і прибив до нашого хреста провину. Разом із псалмоспівцем нам варто промовляти: «Благослови, душе моя, Господа і не забувай усіх Його благодійств. Він прощає всі провини твої, зціляє всі твої хвороби» (Пс. 103:2, 3).

Однак Господь розпочав Свою роботу в нас не тільки для того, щоб ми народилися згори, а й щоб ми за правом народження стали володарями скарбів, приготованих учасникам сокровенного спілкування з Богом. Народження згори має відчинити нам двері до тих скарбів, які Бог зберігає для Своїх дітей. Щойно ми будемо готові під керівництвом Святого Духа йти за Агнцем, ми відчуємо радість живого спілкування з Богом. Господь хоче відкрити нам, що означає померти з Христом і як наше життя може стати приємною Йому жертвою. Щиросердне визнання апостола Павла, який говорив, що він розіп’ятий для світу і світ розіп’ятий для нього, має стати і нашим особистим переконанням. Ми маємо повністю присвятити себе Богові, щоб Його життя могло виявлятися в нас (див. Кол. 3:3). Ворог душ людських намагається завадити нашому зростанню у вірі та слідуванні за Агнцем. Він докладає всіх зусиль, щоб народ Божий задовольнявся вже отриманим. Якщо сатана не зміг завадити людині отримати спасіння, він намагатиметься утримати її від подальших духовних кроків, які можуть привести до переможного життя.

Ворог знає, що через пізнання Ісуса Христа ми переходимо від сили в силу та від слави в славу. Будь-який вияв сили Божої в житті християнина означає перемогу над дияволом і над світом, який підпорядкований його пануванню. Божою силою християни перемагають ворога й витісняють його з тих сфер життя, які мають належати Богові та Його Сину Ісусу Христу.

На горі Преображення Петро, Іван і Яків пережили щось нове для себе. Вони побачили там прославленого Вчителя, а також Мойсея та Іллю. Вражений Петро тоді сказав: «Учителю, добре нам тут бути. Зробімо три намети...» Петро захотів залишитися там, де побачив славу Божу. Здавалося, про що ще можна мріяти після такого благословення. Петро не відав, що цієї миті біля підніжжя гори засмучений батько вже чекав на допомогу від Сина Божого (див. Мр. 9:14–27).

«Хай з Тобою цього не станеться!» – вигукнув Петро, коли Господь заговорив про Свої страждання і смерть. Петро не хотів, щоб Господь, як Агнець, ішов на смерть. Він не бачив слави воскресіння, яка слідувала за смертю, і не знав про прийдешнє вознесіння Христа. Тому він хотів утримати Господа в тілі. Однак Ісус не ухилився від шляху, яким провадив Його Отець. Він знав, що хрест нерозривно пов’язаний з Його месіанським покликанням та вічною спадщиною для викуплених.

Коли Ісус приніс Себе в жертву за гріх світу, люблячі учні поклали Його до гробниці. Рано-вранці першого дня тижня жінки поспішили до гробу з пахощами. Хотіли намастити тіло Ісуса, щоб воно не розкладалося. Вони не могли повернути Вчителю життя, тому хотіли зберегти хоча б Його тіло. Цей шляхетний намір був виявом їхньої безроздільної любови до Розіп’ятого. Жертовна любов завжди шукає можливости проявити себе у практичному служінні. Але жінки забули одне – пророче слово про воскресіння Христа! Тому вони, плачучи, шукали Його між мертвими.

Якби ці учениці повірили словам Христа, які Він сказав їм перед Своєю смертю, то вони б з радісним хвилюванням чекали на воскресіння свого Учителя.

Зовсім іншим був стан апостола Павла та учнів після дня П’ятдесятниці. Павло казав, що він, забуваючи минуле, прямує до того, що попереду (див. Фил. 3:13). Він знав, що кожне благословення є дверима, які ведуть до інших, ще більших Божих милостей. Тому, отримуючи одне благословення за іншим, він не зупинявся на досягненому, але прагнув пізнати Ісуса Христа так, як Він пізнав апостола. Ось чому у своїх посланнях Павло так багато говорить про життя у Христі. Він хотів бути учасником страждань і смерти Вчителя, щоб глибше пізнати силу і славу Його воскресіння. Павло знав, яке велике значення це має, і що це веде християн від одкровення до одкровення, від сили в силу, від слави в славу.

Плодом такого життя було свідчення, яке прославляє Господа: «Подяка Богові, Який завжди робить нас переможцями в Христі й на кожному місці виявляє через нас любі пахощі Свого знання» (2 Кор. 2:14). Спілкування з Богом збагачувало апостола, і він невпинно служив тим, хто був духовно слабким. Отримуючи втіху від Бога, Павло сам міг утішати своїх стражденних братів. Навряд чи в усій людській історії знайдеться ще людина, яка своїм життям і служінням зробила так багато для Церкви Божої, як апостол Павло. Його духовна праця, поєднана з вічним Джерелом, стала провідником благодаті, котра здатна пробуджувати до життя тих, хто прагне істини.

Таємниця сили і плідного життя Павла полягала в його здатності вірою отримувати й віддавати. Він приймав Бога і віддавав братам. Не стільки навернення у віру, яке відбулося на шляху до Дамаска, зробило апостола носієм благодаті Божої, скільки постійне спілкування з Ісусом Христом, яке почалося з моменту його навернення. Життя з Христом було для апостола Павла найголовнішим і найбільшим надбанням. І він свідчив не про окремі чудеса Господа, а про те, що у Христі тілесно перебуває вся повнота Божества. Завдяки своїй єдності з Господом апостол Павло намагався бачити кожну людину досконалою в Ісусі Христі. Надію і сподівання дітей Божих він пов’язував не з виконанням Закону, не з релігійними обрядами, а з безпосереднім спілкуванням із воскреслим Господом. Не дотримання зовнішніх форм, а живий зв’язок з Ісусом Христом як Особою – ось суть Радісної Звістки, яку апостол Павло ніс людям.

Якщо ви відчуваєте, що ваше духовне зростання зупинилося, і ви задовольняєтеся лише благословеннями минулих днів, то просіть Господа відкрити вам очі. І ви побачите, що Бог вам сьогодні пропонує Свою силу для славного служіння в Його ім’я.

Для тих, хто зупинився в духовному зростанні, ще не зменшилася благодать. Про це говорить Господь Ісус, Який наказав Іванові написати Лаодикійській церкві: «Раджу тобі купити в Мене золото, очищене у вогні, щоби збагатитися, та білий одяг, щоб одягнутися, аби не видно було сорому твоєї наготи, та мазь, щоби помазати твої очі, аби ти бачив» (Об. 3:18). Тільки ті, хто має духовний зір, можуть набути повноти життя в Господі, яке і буде їхньою спадщиною по вірі.

ГЛИБОКЕ ОЧИЩЕННЯ

Каже Йому Петро: Ти не помиєш моїх ніг повіки! Ісус йому відповів: Якщо не вмию тебе,
не матимеш частки зі Мною.

Івана, 13:8

Учні Христа також потребують очищення, оскільки духовне життя, яким ми живемо, недосконале й перебуває у процесі розвитку. Зростання тісно пов’язано з більшим пізнанням Господа, а це натомість веде до глибшого очищення серця. Дедалі яскравіше світло, що розгоряється, виявляє те, що раніше було приховано від нас, і вся ця нечистота, як нова, так і відкрита нам раніше, не може встояти перед святістю Божою.

Про це свідчить обмивання ніг учням, яке мало глибоке значення. Хоча апостоли не відразу зрозуміли значення цієї події, та пізніше вона їм відкрилася в усій повноті.

Настав час, коли Ісус через страждання в Гетсиманії та на Голгофі мав перейти до Отця. Він готував учнів до П’ятдесятниці. Господь знав, що після Голгофи на них чекає багато труднощів, бо для самовідданого служіння потрібні духовні сили. Але спочатку апостоли мали духовно очиститися. У своєму колишньому стані вони не змогли б довго йти за Господом і прийняти з Його руки те, що Він хотів їм дати.

Серед учнів Христа був той, хто таємно виношував у своєму серці думку про зраду. То був Юда Іскаріот. Сповнений любови Ісус не виганяв його з-поміж учнів. Він давав йому час для покаяння. Але Юда не відкрив серце Ісусові. Ідучи за Вчителем, він дедалі більше зміцнювався у своєму прагненні видати Його владі.

Спілкуючись із Христом, неможливо лишатися нейтральним щодо Нього. Ми стаємо або Його друзями, або ворогами. Або Його світло і благодать привертають душу й ведуть її до вічного життя, або людина усвідомлено чинить опір Господу і вкорінюється у гріху.

Юда таїв у своїй душі те, що неможливо втаємничити. Складно приховувати своє ставлення до Христа протягом тривалого часу. Юда мовчав, не відкриваючи іншим, що було в його серці. Ніхто з учнів не здогадувався про його душевну боротьбу. Однак Ісус усе бачив. І ось настала година, коли Юда подумки вже зрікся Христа, любов до грошей повністю заволоділа його серцем, і тоді Господь викрив зрадника, показавши його справжнє обличчя. Попри всі отримані благословення Юда залишився безплідною галузкою, тому його було відтято й видалено. Так Господь очищав коло Своїх учнів.

Однак на цьому очищення апостолів ще не скінчилося. Стан інших учнів теж не був таємницею для Вчителя. Він бачив, як багато ще від старої природи лишилося в кожному з них. Ісус знав самовпевненість Петра та його покладання на плоть. Петро вважав, що він не потребує обмивання, але Ісус сказав йому: «Якщо не вмию тебе, не матимеш частки зі Мною».

Коли настала година випробувань, Петро показав, що було в його серці. Він зрікся свого Господа й Учителя і присягнув, що «не знає Цю Людину». Самовпевненість призводить до падіння навіть щирих послідовників Христа. Однак потім Петро покаявся й гірко плакав. Це сталося після того, як він зустрівся з Ісусом. Тому Христос не відкинув Петра, а провів через очищення.

Ісус Христос виводить потаємне на світ, щоби гріх був засуджений, а ми захотіли очиститися від нього. Без очищення наші вади обов’язково спричинять покарання. Саме тому Ісус Христос як первосвященник втручається в таємниці нашої душі.

Очищення учнів тривало. У той час, коли Ісуса як Агнця Божого, що взяв на Себе гріхи всього світу, повели на заклання, учні злякалися. Вони виявилися нездатними в цю важку годину слідувати за Своїм Учителем. Усі вони залишили Його. Страх перед смертю позбавив їх сили йти за Христом до кінця.

Воскреслий Ісус відкрив ще один недолік у Своїх учнях. У серце апостола Хоми закрався сумнів. Християнам буває легше звільнитися від грубих гріхів, які призвели їх до падіння. Почуття сорому допомагає їм зробити крок до покаяння. Однак Хома не чинив тяжких гріхів. Він лише щиро сумнівався у воскресінні Христа з мертвих. Щоб здійснити по-справжньому глибоке очищення, Ісус з’явився Хомі і вказав на його маловір’я, спонукаючи сповідати й залишити цей гріх.

Так виноситься все те, що підлягає Божому осуду. Світло виявляє кожен недолік, що заважає повноцінному духовному життю. Необхідне для учнів обмивання мало принести їм велику користь. І воно принесло її всім апостолам, окрім Юди. Вони визнали свою провину і невдовзі вже були готові прийняти ті благословення і силу, якими Господь наділив їх.

І сьогодні Дух Святий підтримує той самий порядок у Христовій Церкві. Повноцінне духовне життя завжди пов’язано з глибоким очищенням.

Саме по собі очищення не може привести до повноцінного життя в Богові. Це велике благо приходить тільки від Того, Хто Сам є Життя. Але через очищення ми позбавляємося того, що перешкоджає розвитку в нас духовного життя. Віддати в цілковите розпорядження Святого Духа можна лише те серце, яке очищено від гріха та звільнено від свавілля. Дух Божий володіє лише тим, що ми добровільно віддали Йому. Тому бути наповненим Святим Духом означає підкоритися Його владі під впливом Божого світла.

Сила Духа Святого сходить на тих, хто, очистившись від самовпевнености і свавілля, повністю віддається Йому.

Навіщо потрібне очищення в житті освячених? Хіба воно вже не відбулося при відродженні? Очищення народжених згори не означає позбавлення від гріхів, які скоєно до навернення. При покаянні Господь пробачив усі наші гріхи й кинув їх у море забуття. Однак зберігати себе чистим виходить далеко не завжди, тому обмитий має знову і знову очищати себе. Трапляється так, що деякі християни про це забувають. Вони забувають не про те, що колись отримали прощення і стали відродженими. Ні, вони не поспішають знову очищатися кров’ю Христа, коли забруднюються якимось гріхом.

У житті дітей Божих бувають ситуації, які обтяжують душу й затьмарюють спілкування з Господом. Написано, що тільки чисті серцем побачать Бога, до того ж не тільки в майбутньому, а й у нинішньому житті. Тому ми всі потребуємо очищення у крові Христа. Тільки обмиті Його спокутною кров’ю чутливі до велінь Святого Духа.

Очищення навернених – це не друге відродження. Ми можемо лише одного разу народитися згори, але новонароджені мають очищатися щоразу, коли грішать. «Хто вмитий, тому потрібно тільки ноги обмити», – сказав Ісус Петрові, коли той попросив Його обмити йому не тільки ноги, а й руки та голову.

Як при відродженні, так і у процесі духовного зростання прощення залежить від усвідомлення гріха. Перш ніж Бог забере з нас гріховний тягар, ми маємо відкрити Йому наш гріх. «Якщо ж визнаємо свої гріхи, то Він вірний і праведний, щоб простити нам гріхи й очистити нас від усякої неправедності» (1 Ів. 1:9). Нерідко Божі діти прагнуть уникнути такого очищення. Вони не бажають торкатися хворого місця, яке потребує зцілення, не хочуть припиняти своїх таємних, неугодних Богові справ.

Серед них є ті, хто шукає собі щастя на шляхах Ісава. Коли Ісав почув, що його молодший брат отримає особливе благословення, взявши собі дружину з роду Авраама, що живе в Месопотамії, він теж вирішив наслідувати цей приклад. Однак Ісав на той час уже вчинив неугодно Богові, узявши собі двох дружин із ханаанських дочок. Почувши про благословення Якова, Ісав цього теж захотів і тому вирішив узяти собі жінку з роду Авраама. Але яким шляхом він пішов до цієї мети? Священне Писання нам повідомляє, що Ісав до двох своїх колишніх дружин додав третю (див. Бут. 28:1–9). Він вступив у новий зв’язок, не порвавши старих, неугодних Богові.

Людина, що йде шляхом Ісава, мріє про духовне благословення, не бажаючи при цьому відмовлятися від плотських справ. Однак духовне життя вимагає цілковитого відокремлення від гріха, щоб серце людини нероздільно належало Богу, щоб Господь справді царював у всіх сферах життя.

Тому ми маємо дозволити Духу Святому ввести нас у Божу присутність і відкривати в нашому серці те, від чого потрібно очищатися. Якщо трапиться, що Він вкаже нам на хворе місце, то треба поспішати до Голгофського хреста і шукати там зцілення в дорогоцінній крові Ісуса Христа. Усе те, що, згідно з Божим законом, підлягає осуду, має бути видалено з нашого життя. Те, що перешкоджає живому спілкуванню з Ним, не повинно володіти нами настільки, щоб ми не могли відмовитися від цього.

Якщо ми виявимо в собі щось, що не славить Господа, але приємне нам по плоті, необхідно у глибокому смиренні від цього відмовитися. Цей процес може бути дуже болючим. Нелегко буває порвати старі зв’язки, відмовитися від якихось планів чи мирських зручностей. Але якщо ми ясно усвідомили, що маємо від чогось звільнитися, не треба сперечатися з Богом та ухилятися від Його шляхів. Благословення, які йдуть пліч-о-пліч з очищенням, несуть нам незрівнянно більше і краще, ніж те, що ми маємо лишити в минулому.

Для чистих серцем відкривається нове, ні з чим незрівнянне життя у присутності Божій. Вони пізнають великий закон свободи духу, їм поступово відкривається повнота таємного життя в Господі. Це справжнє багатство!

Тому дозвольмо Вчителю обмити нам ноги. Він знає, як зробити нас живими свідками Його воскресіння і храмом Святого Духа.

БЕЗМІРНА ВІДДАНІСТЬ

Тоді каже їм: Смертельним смутком охоплена душа Моя. Залишайтеся тут і пильнуйте зі Мною! І, пройшовши трохи далі, впав долілиць, молячись і кажучи: Отче Мій, якщо можливо, нехай Мене обмине ця чаша; однак не як Я хочу, а як Ти.

Матвія, 26:38, 39

У відданості Богові, у боротьбі з гріхом і безкорисливому служінні виявляється наша християнська самовіддача. Завдяки цьому ми отримуємо можливість і силу жити в гармонії з Господом. Хоча християни присвячують себе Богові вже при відродженні, їхня справжня самовіддача починається лише тоді, коли вони живуть свято, як люди, які розп’яті для світу та належать Господу.

Є діти Божі, які віддані Йому з моменту свого духовного народження. Як і Савло, вони на самому початку християнського життя здобули від Бога стільки світла й духовного пізнання, що дотепер запитують у молитві: «Господи, що накажеш нам робити?» Вони, як їхній Господь і Вчитель, кажуть, що їхня пожива – творити волю Небесного Батька.

Однак є чимало і таких дітей Божих, які, попри безліч благословень, не відразу віддали себе Йому. Вони побачили своє спасіння в тому, що Бог пробачив їм гріхи. Те, що Бог викупив їхню провину й не згадує минуле, виявилося для них набагато привабливішим за покору Йому. Так, вони прийняли спасіння, але ще не до кінця підкорилися Богу, їхнім життям переважно керує власне «я», а не Дух Божий.

Усе те, що залишається в наших руках, служить лише на шкоду. Права, які ми з вірою в серці не передаємо Йому, стають для нас згубними путами. Наше життя, як розладнана арфа, не налагодиться доти, доки Його пальці не натягнуть струни й не зазвучить мелодія, що здатна насолодити Божий слух. Тільки Його рука може видалити з полотна нашого життя безглузді брижі й виткати чистий образ Христа. Спокій набуває лише те життя, яке присвячене Господу.

Зрештою, будь-яка боротьба з Богом – це битва із самим собою. У ситуації вибору між новим служінням чи випробуванням, у потребі принесення власних інтересів у жертву нам важко повною мірою орієнтуватися на Божу волю. Ми боремося з Господом, намагаючись схилити Його на свій бік. Однак Богові принесе радість, якщо ми все ж таки погодимося піти Його шляхами, які, до речі, ведуть до нашого ж добра. Тільки тоді в нашій душі запанують мир і спокій, якщо ми навчимося молитися: «Не моя, але Твоя воля нехай буде!» Лише на шляху упокорювання душа знайде те, чого вона так пристрасно прагне. Під Його керівництвом вона зможе знайти спокій, мир і щастя. Тому не дивно, що діти Божі під проводом Святого Духа усвідомлено присвячують своє життя Господу. Вони віддають себе Богові не для того, щоб стати Його власністю, а тому, що вже є нею. Посвячення ставить питання не про те, чи я належу Богові, а чи надаю я Богові повністю те, що за правом належить Йому. Посвячення стосується не якогось певного дару або таланту, не окремих сторін особистости, а самого нашого життя. Бог не хоче ділити з плоттю Свої права на нас. Він бажає бачити в нас любов і безоглядне слідування за Ним.

Зразок досконалої самовіддачі Богові ми бачимо в Ісусі Христі. Наближаючись до таємниці Гетсиманії, ми бачимо, як Христос справді передав Своє життя Небесному Батькові.

Звичайно, життя Ісуса від вічности належало Батькові. Христос ні на мить не опирався. Творити волю Того, Хто послав Його до людей, завжди було для Христа великою радістю. Однак щоразу, коли безумовне підпорядкування Сина Батькові мало стати явним для всього світу, Він зазнавав випробувань. І ось настав час, коли Агнець Божий мав піти на заклання, щоб стати жертвою за гріхи світу.

Ісус знав про неминучі страждання і про те, наскільки важливий цей крок. Тому Він узяв із Собою на гору кількох учнів, щоб разом з ними постати перед Небесним Батьком. Це були ті апостоли, які з Ним сходили на гору Преображення й бачили Його таємну славу. Усамітнившись із цими трьома учнями, Ісус сказав їм: «Смертельним смутком охоплена душа Моя. Залишайтеся тут і пильнуйте зі Мною!» Потім відійшов від них на деяку відстань, схилився обличчям до землі й помолився: «Отче Мій, якщо можливо, нехай Мене обмине ця чаша; однак не як Я хочу, а як Ти». І вдруге Ісус молився: «Отче Мій, якщо ця чаша не може обминути, щоб Я не пив її, нехай буде Твоя воля». Ці ж слова потім Він промовив і втретє. Так у напруженій духовній боротьбі Христос цілковито підкорився волі Отця, щоб пройти тим шляхом, яким Усевишній вів Його для спасіння світу.

Випробування Ісуса в Гетсиманії свідчить про те, що посвячення Богові – це не принести перед Ним гріхи. Безгрішний Ісус молився Отцеві з чистим сумлінням. Він міг змусити замовкнути Своїх ворогів, просто запитавши їх: «Хто з вас засудить Мене за гріх?» У Його вустах не ховалося лукавство, у Його житті не було гріха. За будь-яких обставин Христос залишався чистим у всіх словах і вчинках. І це святе життя Ісус добровільно поклав до ніг Отця, щоб Він прийняв його як жертву за занепалий світ.

Наше посвячення Богу також не пов’язано з гріхами, які ми вчинили, бувши дітьми Божими. Це питання було розв’язано біля підніжжя хреста за допомогою благодаті Божої. Господь колись запитав пророка: «Кого Мені послати?» Тієї миті очищувальне вугілля із жертовника вже торкнулося вуст Ісаї, і він відповів: «Ось я, пошли мене».

Деякі Божі діти думають, що, вирішуючи не грішити, вони тим самим приносять жертву Господу. Однак справжньою жертвою Богові з нашого боку є не стільки відмова від старої природи, скільки святе життя, яке очистив Господь. Саме воно має повністю перейти під панування Святого Духа. Через віру ми маємо передати Богові керування своїм життям, щоб Він розпоряджався ним на Свій розсуд. Жертва, яку ми можемо принести Господу, – це наше абсолютне посвячення Йому.

Абсолютна самовіддача – шлях самотности. Про це свідчить приклад Христа у Гетсиманії. У тяжку годину Господь Ісус потребував підбадьорення й чекав на підтримку від Своїх учнів. Вони нещодавно стали свідками Його слави. Тепер вони мали, пильнуючи й молячись, допомогти Христу нести той тягар, який лежав у Нього на душі. Господь хотів, щоб Петро, Іван та Яків, Його найкращі учні, узяли участь у духовній боротьбі.

Однак апостоли залишили Його одного. Тричі Він звертався до них із проханням підтримати Його, але вони так і не змогли цього зробити. Наскільки важко було тоді Ісусу, можна зрозуміти з Його слів, звернених до Петра: «То не змогли ви й однієї години попильнувати зі Мною?»

Ісус знав, що світ не розуміє Його, і тому не шукав підтримки. Але як глибоко поранило Вчителя те, що тієї тяжкої години Його залишили навіть найближчі учні! Христос пережив у Гетсиманії душевну самотність, глибшою за яку було тільки те гірке почуття, яке Він мав на хресті, коли вигукнув: «Боже Мій, Боже Мій, чому Ти Мене покинув?»

Шлях цілковитої самовіддачі та відкидання самого себе завжди веде християн до самотности. Слідуючи за Господом, ти переконаєшся, що в години випробувань, коли необхідно виявити вірність на ділі, тебе залишать навіть найближчі люди.

Кожен з нас має друзів, своїх Петра, Івана та Якова, які краще за інших знають наше особисте життя. Однак вирішальної миті ми не завжди зможемо на них покластися. Потрібно бути готовими до того, що вони виявляться безпорадними, як колись учні Христа. І сьогодні буває так, що один християнин знемагає в боротьбі, а інший цієї миті спить. Один сумує смертельно, а інший спокійно відпочиває.

І все-таки ми ніколи не будемо такими самотніми, як наш Господь. Ісус Христос знає кожного члена Своєї Церкви і, бувши Первосвященником, носить тягарі Своїх учнів, співчуває тим, хто має якісь труднощі. Христос спостерігає за нами, зміцнює немічних, всіляко підтримує їх і підбадьорює.

Тому не будемо боятися йти вузьким і жертовним шляхом, навіть якщо це загрожує нам самотністю. Адже кінець цього шляху чудовий! Господь бажає подарувати нам вічне життя й радість. І якщо на шляху до цієї мети постає смерть, не вона, проте, є фіналом, а нове життя, нескінченно чудове і славне, незрівнянне із земним. Пшеничне зерно залишиться одне, якщо не помре. Але коли його ховають у землі, воно воскресає до нового життя й дає щедрий врожай.

Приготовлений для жертвопринесення Господу Ісаак став одним з родоначальників незліченного роду вірян. Самуїл, посвячений Богові, став пророком, через якого Господь сповіщав народові Свою волю навіть у найпохмуріші для Ізраїлю часи. Шлях Йосипа до Єгипту був скорботним, проте наприкінці на нього чекало велике благословення, заради якого варто було зазнати страждання.

Бог високо цінує наше посвячення Йому та жертовну віддачу самих себе. Господь віддав Себе за нас і хоче, щоб ми також належали Йому. Наше життя має стати для Нього святилищем, де Він міг би являти Себе, повноту Своєї сили та слави. Він хоче, щоб ми присвятили Йому не тільки те, що маємо, а й самих себе. Усе наше життя, як старозавітна жертва всепалення, має бути на Його вівтарі!

ДУХОВНЕ КЕРІВНИЦТВО

Тоді Дух повів Ісуса в пустелю,
аби диявол Його випробовував.

Матвія, 4:1

Дух повів Ісуса в пустелю. Так у Священному Писанні починається історія про спокусу нашого Господа. Ісус пішов у безлюдне місце не з власної ініціативи, не з цікавости й не з якоїсь іншої причини, а тому, що Його повів туди Святий Дух. Ісус попрямував від берега Йордану до пустелі, виконуючи веління Отця, яке відкрив Йому Дух. Він ішов не якимось довільним шляхом.

Тут нам відкривається таємниця переможного життя. Успішна боротьба зі спокусами можлива лише тоді, коли ми ходимо Божими шляхами. Якщо при виборі професії, місця роботи, у будь-якій справі, у спілкуванні з людьми, нами керують плотські спонукання, а не Дух Святий, то ми не отримаємо переможної сили Божої. Господь прославляється в нашому житті лише за умови послуху людини. Тільки на здоровому ґрунті може вирости добрий плід. Як із терену не збирають смокв, так і на шляхах безбожників ніхто не знайде Божої сили для перемоги над гріхом.

Нехай усі Божі діти відкриють серця для цієї біблійної істини! Не треба думати, що Бог попри все подбає про нас. Господь справді зберігає Своїх святих і наказує ангелам пильнувати їх, щоб вони не перечіплялися через каміння. Однак це можливо лише за умови, що ми ходимо Його шляхами. Хто діє самостійно, іде власним шляхом, той не має розраховувати на силу й допомогу Божу.

Авраам, чоловік віри й послуху, попрямував з Обіцяної землі до Єгипту, не маючи такого доручення від Бога. Там він наражався на небезпеки й ледве не втратив дружину, свій найдорожчий скарб. Йосія, юдейський цар, був благочестивою людиною. Та коли фараон Нехо, цар Єгипту, виступив, щоб воювати з Навуходоносором, Йосія зібрав військо й вийшов назустріч фараонові. Нехо спробував зупинити його, сповіщаючи, що він іде не проти Юдеї й до того ж діє за наказом Бога. Але Йосія не послухався Нехо і приготувався до бою з ним. Унаслідок цього юдейського царя тяжко поранили стрільці і його було вивезено з поля бою. Бог не посилав Йосію воювати з єгиптянами. У цій битві цар зазнав смертельних ран, яких Бог йому не призначав. Можливо, дорогий читачу, і ти відчував щось схоже у своєму житті. Можливо, ти теж спливав кров’ю від ран, які отримав у марній боротьбі? Сподіваючись на перемогу й покладаючись на хибну безпеку, ти думав, що зможеш без шкоди для своєї душі пройти небезпечною дорогою, підтримувати приятельські стосунки й мати справу з людьми безбожними. Але ворожі стрільці поранили тебе! Можливо, ти погано обміркував наслідки свого вибору. Безперечно, Господь застерігав тебе, коли ти тільки став на небезпечну дорогу. Однак ти не звернув уваги на керівництво Того, Хто краще знає, що служить до нашого добра і миру. Звідси й сумний результат. На шляхах свавілля не буває перемоги.

Нехай ця серйозна істина спонукає нас зупинитися й перевірити власне життя у світлі Божого Слова! Запитаймо себе: чи виконую я волю Господа на своєму робочому місці, у служінні, у своїх рішеннях?

Можливо, ти знайдеш відповіді на запитання, що давно хвилювали тебе, і зрозумієш, чому не міг встояти у спокусах.

Ти дійсно прагнеш перемагати, ухвалюєш тверде рішення не піддаватися хитрощам ворога, але щойно приходить спокуса – і вже зазнаєш поразки. Це засмучує твою душу і пригнічує тебе. Звичайно, можуть бути різні причини для твоєї слабкости. Проте перевір себе, чи не твоя незгода йти Божим шляхом позбавляє тебе благословень і заважає отримати від Господа силу для перемоги? Якщо це є причиною твоєї немочі, схилися перед Богом, попроси в Нього прощення й повернися під Його захист, поки не пізно. Адже тільки під керівництвом Духа Святого ми отримуємо сили для боротьби, віднаходимо мир і спокій своїй душі.

Чи можемо ми очікувати, що Дух Святий керуватиме нами навіть у простих питаннях повсякденного життя? Я переконаний, що, коли ми повністю довіримо життя в руки Божі, Святий Дух зробить Своїми всі наші проблеми та життєві обставини. Він Сам керуватиме нашим життям, і будь-які спокуси, що турбували нас раніше, опиняться під Його контролем.

Якщо Святий Дух поведе нас у пустелю, щоб ми зазнали там випробувань, Він наділить нас і силою, щоб ми могли відбити атаки ворога. Це пояснює, чому діти Божі, опинившись часом у небезпечних місцях, із честю долають багато спокус. Бог Своїм Духом ввів їх у цю вогненну піч, щоб прославитися через їхню вірність. Господь має намір зробити через них Свою справу, тому Його діти, укріплені згори, твердо стоять і зберігають себе в чистоті всупереч усім негараздам.

Доручаючи християнину служіння на такому місці, Бог дасть йому духовну силу для перемоги. Ти прославиш Господа, сподіваючись на Його захист у лихоліття, і Він збереже тебе від падіння.

Однак не слід поспішати йти тим шляхом, де багато небезпек і спокус. Господь насамперед має підготувати й покликати нас. І навіть якщо хтось уже пройшов таким шляхом і переміг, це не означає, що й ми зробимо те саме. Даниїл зміг жити при дворі у Вавилоні, не заплямувавши сумління раба Божого, а ось Лот у Содомі виявився не на висоті. Авраам утратив би в Єгипті свою дружину, якби Господь не втрутився та не захистив Сарру. Однак через багато років у тому ж Єгипті Бог для Своєї слави зробив великі чудеса через Йосипа.

Господь може прославитися через нас лише на тому місці, де Він Сам нас поставив. Хай же Дух Святий керує християнами, і тоді, зіштовхуючись зі спокусами, ми тільки глибше усвідомлюємо ту істину, яку апостол Павло висловив такими словами: «Вам випало лише людське випробування. Та вірний Бог не допустить, щоб ви випробовувалися понад міру, але при випробуванні дасть і вихід, аби ви могли його витримати» (1 Кор. 10:13).

* * *

Як же Святий Дух діє, коли Господь направляє Своїх дітей до певної мети? Це питання має велике значення в житті християнина. Насамперед слід зауважити, що Бог тут, як і в інших Своїх справах, ніколи не чинить за шаблоном. Дух Божий веде довірені Йому душі індивідуально, відповідно до їхніх потреб, духовного досвіду й характеру. Дізнаючись про життя багатьох дітей Божих, які протягом тривалого часу працювали під проводом Святого Духа, ми бачимо велику різноманітність. Але при всьому цьому Бог залишається тим самим. Він найкраще керує Своїми дітьми. І що чутливіша душа до Його голосу, то більших успіхів вона досягає у служінні.

Досвід цих дітей Божих має навчати нас того, що Господь веде по життю й нас. Він це робив у житті багатьох і багатьох християн.

Бог має достатньо засобів і можливостей для опікування всіма Своїми дітьми. Господь здійснює Своє керівництво чи безпосередньо через Святого Духа, чи через Своє Слово, чи через інших дітей Божих, чи через життєві обставини. Якщо душа палко прагне пізнати Божу волю, Господь знайде можливість, як відкрити її спраглим. Якщо ми з невідання вже готові припуститися якоїсь серйозної помилки, Господь обов’язково втрутиться. Він проллє Своє світло й дасть нам розуміння, відкриє Свої наміри. Йосип вирішив таємно відпустити Марію, матір Ісуса. «Щойно він про це подумав, як ось Господній ангел з’явився йому уві сні, кажучи: Йосипе, сину Давидів, не бійся прийняти Марію, дружину свою, бо зачате в ній є від Духа Святого. <…> Прокинувшись від сну, Йосип вчинив так, як наказав йому Господній ангел, і прийняв свою дружину» (Мт. 1:20–24).

Після того як Ісус не піддався спокусі диявола, Він у силі Духа повернувся до Галілеї. Духовний опір не позбавив Його сил. Ісус не зазнав шкоди, Його стосунки з Отцем не були затьмарені, хоча натиск ворога був сильним. Христос і після спокуси мав життєдайну силу та міг допомагати людям у Галілеї, які перебували в тяжкому становищі. Служити своїм братам і бути благословенням для світу може лише той, хто під час спокуси не змарнував духовні сили. Ті, хто зберіг своє серце чистим, можуть послужити тим, хто ще живе у гріху.

Добре, якщо й нас після пережитих випробувань наповнюватиме Святий Дух, так що навіть не відчуватиметься запаху від вогню, через який ми пройшли, маючи справу зі спокусами.

Нашу безпеку гарантує сильна Божа рука, під якою ми ховаємося, дотримуючись Його керівництва. Християни, яких веде Святий Дух, виявляють, що спокуси неспроможні відібрати в них те, що дав Бог. Навіть якщо випробування триватимуть сорок днів і сорок ночей, вони колись усе одно завершаться.

Євангеліст Лука повідомляє: «Закінчивши всі спокушування, диявол залишив Його до часу» (4:13). Випробовуючи Ісуса, сатана вичерпав свої сили й був змушений залишити Його.

Можливо, ворог повернеться з новими спокусами, але ніколи він не прийде з більшою силою, ніж рука Божа, що охороняє християн. Останнє слово завжди буде за Господом.

Євангеліст Матвій, закінчуючи опис спокуси Ісуса, говорить: «Тоді залишив Його диявол; і ось ангели приступили й служили Йому» (4:11). Хоча період спокуси тривав сорок днів і сорок ночей, сатана врешті-решт змушений був поступитися місцем ангелам. Небесний Батько послав їх служити Синові. Так Господь посилає ангелів до всіх Своїх дітей. Не падінням і гріхом, а шанобливим служінням ангелів мають закінчуватися періоди спокус у нашому житті.

БЕЗМЕЖНА БЛАГОДАТЬ

Благодать вам і мир хай помножаться
в пізнанні Бога й Ісуса, нашого Господа!

2 Петра, 1:2

Буває, що нам не дуже подобаються ті шляхи, якими Господь, виконуючи Свої обітниці, веде нас у житті. Ці шляхи здаються нам недостатньо піднесеними, надто буденними. Коли Бог відкриває нам Свою волю через Біблію або в духовному осяянні, ми приймаємо це охочіше. Однак, коли Він веде нас шляхом страждань, труднощів і боротьби, здається, що Він залишив нас у темряві, і в очікуванні Його милости нам буває дуже важко змиритися зі своїм становищем.

Однак часто саме в такий час Господь духовно насичує життя Своїх рабів благодаттю і миром, тому воно стає джерелом благословень навіть для інших людей. Під час випробувань діти Божі навчаються повторювати за апостолом Павлом: «Тому ми не втрачаємо відваги. Хоч наша зовнішня людина зітліває, проте наша внутрішня людина оновлюється день у день. Адже наше тимчасове легке терпіння готує нам понад міру вічну славу, оскільки ми не дивимося на видиме, а на те, що невидиме, бо видиме – тимчасове, а невидиме – вічне» (2 Кор. 4:16–18).

Слова апостола належать передусім до фізичних страждань, недуг і скорбот. Люди нерідко надто спішно судять про причини страждань. Побачивши вражену тяжкою хворобою людину, ми разом з учнями Христа запитуємо: «Хто згрішив: він чи батьки його, що сліпим народився?» (Ів. 9:2). Учні вважали цілком природним, що вроджена сліпота є наслідком Божого суду за гріхи.

Однак Ісус відповів учням: «Ні він не згрішив, ні його батьки, але щоб виявилися на ньому Божі діла» (Ів. 9:3). Господь допустив страждання цієї людини, щоб одного разу на ній явити Свою славу і благодать. Нікому б не спало на думку, що Вчителю з Назарета дано владу допомагати людям у їхніх нещастях і бідах, якби вони не побачили, як Він чудовим чином зцілив сліпонародженого.

Ми часто вважаємо, що страждання забирають у нас Божі благословення. Однак Господь допускає тяжкі випробування в житті не для того, щоб ми внутрішньо збідніли, а щоб отримати благодать, яку ми набуваємо у стражданні. Біль сам собою не може дати жодних благословень, оскільки всі вони виходять з Божих джерел. Вони перебувають у Христі, у Кому – повнота Божества (див. Кол. 1:19; 2:9). Скорботи й нещастя створюють лише передумови для прояву сили Господа нам на благо. У домі батька Йосип не міг побачити славу Божу так, як він побачив її в домі Потіфара, у в’язниці й, нарешті, на керівному посту в Єгипті. Люди, які зазнали багато скорбот, мають більшу душевну глибину. Адже, пройшовши страждання, вони зазнали також справжньої втіхи, яка доступна небагатьом.

На півдні країни жила невиліковно хвора християнка. Надія на одужання, що жевріла якийсь час, виявилася нездійсненною. Минали місяці, роки, а страждання хворої не зменшувалися. Декілька церков взяло жваву участь у її долі, об’єднавшись у молитві до Господа. Вони просили або зцілити цю сестру, або скоротити час страждання, забравши її з цього світу. Однак Бог відповів не так, як очікували люди. Хоча страждання сестри часом здавалися нестерпними, з часом її душа набула справжньої краси й сили, і вона стала для багатьох джерелом благословень. Я сам був у неї в гостях і випробував, яка благодатна сила виходила від цієї стражденної християнки.

Ця сестра, попри хворобу, дбала про бідних людей. Сама вона не могла послужити їм, бо для цього не мала жодних можливостей. І все-таки вона стала посудиною, через яку бідняки отримували допомогу. Оскільки сестру відвідувало багато людей, отримуючи духовне підкріплення від спілкування з нею, їй спало на думку поставити біля свого ліжка кухоль для збирання добровільних пожертв на користь бідних. Цей кухоль швидко наповнювався, і зібрані кошти йшли для потреби інших. Так діє безмежна благодать під час страждання!

Повсякденні труднощі – ще один шлях, яким ми зазвичай відмовляємося йти. Наші спроби уникнути будь-яких негараздів показують, як сильно ми хотіли б підійнятися над життєвою суєтою. Сірі будні з нескінченними справами і клопотами, зі своїми бідами обтяжують нас. Говорячи це, ми не маємо на увазі якихось важливих справ чи подвижництва для Царства Божого. Ідеться про прості життєві питання. Тут ми зустрічаємо тих лисенят, які шкодять винограднику нашої душі. Довірений нам Небесним Батьком скарб потребує зберігання. Скільки сердечних хвилювань, неприємностей і навіть горя зазнають люди через те, що вони неправильно розв’язують, здавалося б, незначні питання повсякденного життя!

І все ж таки в рутині буднів, у нескінченних життєвих проблемах можна знайти якусь духовну користь. Буває, що до нас приходять одкровення, які духовно збагачують і поштовхом до яких послужили незначні події сірої буденности. Деякі тексти Священного Писання відкрилися нам у своїй славі та красі лише після духовної боротьби, гіркоти й життєвих розчарувань. У будні наші очі навчилися бачити те, чого раніше ми не помічали. І слова Біблії, які тоді зазвучали для нас по-новому, ми тепер навряд чи забудемо.

Труднощі повсякдення завжди є випробуванням для нашої віри. Долаючи їх, ми переживали свої перші перемоги та перші поразки. Ми відчували власну слабкість і силу Божої благодаті. Духовному погляду відкривалася наша гріховність і святість життя в Господі. Ми вчилися покладатися не на власні сили, а на Бога. Тому просте буденне життя є ніби підготовчою школою, де майбутні борці й переможці під керівництвом Святого Духа здобувають перші уроки.

Паралельно з повсякденними труднощами ми ведемо духовні битви. Це також найважливіша частина життя християнина. Духовна битва може бути дуже різноманітною. Будь-який успіх, будь-яке благословення, будь-який набутий плід породжують опір і нову боротьбу. Щойно один етап цієї боротьби закінчується перемогою, а наше служіння стає успішним і благословенним, так відразу розпочинається нова битва.

Не буває такого періоду в житті, який був би абсолютно безтурботний. Життя віри передбачає духовну боротьбу, яка робить християн загартованими та випробуваними воїнами. Саме вони складають Божу армію переможців. Вони отримують благодать від Господа та силу для перемоги.

Духовна битва має не виснажувати християн, а навпаки – робити їх сильнішими. І тоді вони співатимуть переможну пісню, свідчачи всьому світу: «Господня правиця високо піднята! Господня правиця виявляє потугу!» (Пс. 118:16).

Бог ввів Йосипа в дім Потіфара, потім у в’язницю, а далі в палац фараона не для того, щоб зламати Свого раба. Ні, Господь вів його важким шляхом, щоб зробити духовно сильнішим і багатшим.

Хоч би як тяжко це було, Господь часом поміщає нас у мирське середовище, як колись Він увів у дім Наамана ізраїльську дівчинку. Господь позбавляє нас духовних підпор, за які чіпляємося, як Лот тримався за Авраама. Боже керівництво для спасіння завжди передбачає мудрий план. Скерований Святим Духом християнин приходить до усвідомлення того, що Бог прославляється в людських немочах. Так було в житті вже багатьох вірян у минулі століття. Є ще один духовний шлях, про який я хочу сказати, хоч і з певною обережністю. Це визнання власної нерозумности. Щоб побачити, як Бог може використати цей шлях для примноження Своєї благодаті, звернімо увагу на одну подію в житті Ноемі. Вона зі своїм чоловіком Елімелехом і двома синами Махлоном і Кілйоном через голод залишила Ізраїль і пішла до Моава. Там Ноемі втратила і чоловіка, і синів – найдорожче, що тільки могла мати єврейська жінка.

Коли ж вона повернулася до рідного міста, її друзі та знайомі запитували: «Невже це Ноемі?» Але вона вже не вважала себе Ноемі, тобто «приємною», адже була нещасною жінкою, пригніченою горем. Тому вона відповіла: «Не називайте мене Ноемі, а називайте мене Марою» («гіркота»). Саме так вона почувалася тоді, і свої сумні слова обґрунтувала: «Я пішла звідти багатою, але Господь повернув мене з порожніми руками» (Рут, 1:21). Спроба влаштувати життя самотужки привела Ноемі до краху.

То що ж тоді робить Господь? Він використовує нерозумність Ноемі, щоб явити їй Свою милість. Так, жінка багато втратила, але також і надбала: вона із собою на батьківщину привела Рут, яка стала прабабусею царя Давида. Таким чином і Ноемі виявилася причетною до царського родоводу в Божому народі. Після пережитого горя вона залишалася приємною Господу. Навіщо я згадую цю історію? Зрозуміло, не для того, щоб ми захотіли чинити нерозумно у своєму житті. Але я хочу втішити тих, хто колись пішов хибним шляхом, і тепер вони, як Ноемі, стоять перед Богом, усвідомлюючи власну нерозумність. Господь може знову виявити вам благодать. Довіртеся Йому, люблені Богом, і Він усе вправить на краще!

Якщо ти знайшов благословення на цьому шляху, подбай, щоб твої рани стали розрадою для інших людей. Можливо, твій життєвий досвід тепер буде у пригоді для заблудлих душ. Зверни їхній погляд на Того, Чия благодать рясніє і виводить на Божий шлях.

ПЛІДНЕ ЖИТТЯ

І, страждаючи душею й гірко плачучи, вона стала молитись до Господа. Вона дала обітницю, говорячи: Господи Саваоте, якщо Ти дійсно звернеш увагу на недолю Твоєї слугині, та якщо не забудеш мене; якщо згадаєш Твою слугиню
і даси Своїй слугині нащадка чоловічої статі,
то я віддам його Господу на весь вік його життя, і бритва не торкатиметься його голови.

1 Самуїла, 1:10, 11

Наша спокута, яку здійснив Господь, простягається набагато далі прощення гріхів і порятунку від майбутнього суду. Він узяв нас із цього світу і ввів у Царство Свого улюбленого Сина, щоб ми ходили Його шляхами й мали сокровенне спілкування з Христом, нашим воскреслим Господом. Унаслідок цього ми отримуємо нове життя, сповнене благословень.

Ісус Христос говорив Своїм учням: «Не ви Мене вибрали, але Я вибрав вас і настановив вас, щоб ви йшли та плід приносили, і щоби плід ваш залишався...» (Ів. 15:16). Бог бажає, аби, спілкуючись із Ним, ми ставали такими людьми, у житті яких виконується Його слово і виявляється Його воля. Як на галузках виноградної лози виростають плоди, що мають силу й соки цієї лози, так і учні Христа є членами Його Тіла, і через них у всій повноті й величі проявляється Сам Господь. Єднання з Христом дарує нам чудове благословення та очищення. Жертовність і сила, які ми отримуємо згори, роблять нас здатними приносити плід і для світу навколо.

Чудовою духовною особистістю була Анна, мати Самуїла. Її життя й виховання сина показують, як і ми можемо стати плідними для Бога.

Великі люди нерідко мали великих матерів. Хоча вагоме значення останніх не завжди є відомим, проте це дійсно так. Незрима велич матерів проявляється в досягненнях їхніх дітей. Так було і з матір’ю Самуїла.

Перша книга Самуїла повідомляє нам деякі подробиці життя цієї чудової жінки, і ми дізнаємося, яка скорбота наповнювала її серце протягом багатьох років. Анна була безплідною, і це обтяжувало її душу. Хоча вона була щасливою дружиною (чоловік її щиро кохав) і господинею дому, цього для Анни було недостатньо. Вона мріяла стати матір’ю, щоб Божий народ, частиною якого вона почувалася, зростав і зміцнювався на славу Господа. Анна бачила, що її суперниця рік у рік народжує дітей, натомість вона залишається безплідною. І хоча Анна брала участь у щорічних жертвоприношеннях і поклонінні Богу, проте ні спілкування з іншими вірянами, ні благословенні служіння не задовольняли її повною мірою. Вона відчувала, що її високе призначення лишається невиконаним і що її життя не приносить відчутної користи її народові. Таке дивовижне усвідомлення свого місця в історії ізраїльського суспільства започаткувало той плід віри, який Анна згодом принесла, народивши Самуїла.

Коли душу обтяжує почуття незадоволености, вона прагне змін. Анна цілком могла задовольнятися тим, що мала. Вона мала люблячого чоловіка й усе потрібне для радісного життя, сповненого благословень, які Бог виливав на Свій народ. Проте Анну не задовольняло, що вона була серед тих, хто лише щось отримував від Господа. Вона дуже хотіла сама послужити, ділячись благословеннями з іншими. І їй це вдалося, коли подарувала своєму народові Самуїла.

Душі, які здатні журитися і плакати про власну духовну безплідність, мають здатність приносити плоди віри. Анна є добрим прикладом і для сьогоднішніх дітей Божих. Якби ми так плакали через власну безплідність, як вона, то зробили б для Царства Божого значно більше. Чи не для того ми спасенні, чи не для того в наших серцях виникає любов, чи не для того ми пов’язані з Проводирем Церкви, щоб приносити приємний Господу плід?

Горе Анни спонукало її до молитви. Прийшовши разом із чоловіком у дім Божий, вона схилила коліна перед Господом і вилила Йому своє серце. Вона поклала біль своєї душі до ніг Божих і вимолила в Нього сина. Вона просила його не для себе. Анна дала обітницю, що плід її утроби належатиме Господу. Її молитви не були егоїстичними, вона думала про славу Божу.

Якщо Бог Духом Своїм уже показав безплідність нашого християнського життя, і нас засмутила відсутність доброго плоду для вічности, то поспішімо зі своєю скорботою до Господа! Нехай сердечний смуток спонукає нас до молитви про благословення. Дуже важливо приступати до Бога з таким духовним настроєм, який мала Анна, з прагненням принести на Його вівтар усе, що нам пошле Господь.

Дивно, наскільки нечутливими бувають люди до переживань одне одного! Анна пережила нерозуміння навіть з боку чоловіка. «Хіба я для тебе не дорожчий за десятьох синів?» – запитував її Елкана.

І навіть Ілій, Божий священник, побачивши Анну в молитві, спочатку вирішив, що вона п’яна. Потрібно визнати, що події, які передували народженню Самуїла, – це шлях самотности. Не варто очікувати, що ближні підтримуватимуть ті духовні цілі, яких ми прагнемо в житті. Можливо, і сьогодні якийсь священник визнає нас нетверезими. Так уже неодноразово бувало в історії церкви: ті чоловіки й жінки, які ставали благословенням для народу Божого, відчували глузування своїх сучасників. Їх відкидали тієї миті, коли вони у глибокому смиренні простягалися перед Богом, вимолюючи в Нього милість для свого народу.

Подвиг Ісуса теж був шляхом самотности. Це особливо помітно в Гетсиманії, напередодні Його хресних страждань і смерти за гріхи людства. Душа Господа Христа смертельно тужила, і Він шукав підтримки у Своїх найвірніших учнів. Однак тієї миті, коли Ісус перебував у молитовній боротьбі, Його учні спали.

Можна якось змиритися з тим, що Анну не розуміли чужі люди. Однак чоловік Елкана та священник Ілій мали зрозуміти її! На жаль, і вони виявилися нездатними на це. Як часто ми шукали розуміння з боку близьких людей, священнослужителів, і теж переконувалися в тому, що людину в її найглибших переживаннях і святих устремліннях може зрозуміти лише Господь.

У присутності Бога в Анни народилася віра, яка зробила її здатною сприйняти те благословення, що Господь вирішив їй дати. Глибоко упокорившись перед Ним, вона довго молилася й відкривала Йому своє серце. Нарешті надійшла відповідь. Господь через Ілія сказав скорботній жінці: «Іди з миром, нехай Бог Ізраїлю дасть тобі те, чого ти у Нього просила» (1 Сам. 1:17).

Анна повірила цим словам, вона їла й пила, і її обличчя вже не було таким сумним, як раніше. Замість скорботи, у її серці оселилися мир і надія. Що зробило в ній таку зміну? Довіра Божій обітниці! Хоча на ту мить Анна ще не мала сина й не відчувала жодних фізичних ознак того, що він буде, проте вона отримала від Бога відповідь на свою молитву. І це втішило її. Тепер вона радо чекала на той час, коли Богові завгодно виконати Свою обітницю. І ця година настала.

Так і нас Господь веде до плідного життя. Коли Бог вказує на нашу безплідність, і ми скорботно починаємо волати до Нього, Він навчає нас вірою приймати Його дари. Господь дає обітницю, на яку ми можемо спертися і, сподіваючись на Його милість, з вірою чекати на її виконання.

Так Анна, почувши обіцянку, яку дав їй Бог через священника Ілія, з радістю чекала на диво. Хоча минули довгі дні й місяці, вона сподівалася на майбутнє благословення. І ось настав день, коли Бог подарував їй Самуїла. Господь завжди відповідає Своїм дітям, які цілковито довірилися Йому. Отримуючи від Бога те, що просимо, як дар, ми щоразу маємо усвідомлювати, що це не плід наших зусиль, а винятково Його благодать.

Анна назвала свого сина Самуїлом, сказавши: «Я випросила його в Господа» (1 Сам. 1:20). Вона розуміла, що Самуїл – це відповідь на її молитви. Дуже важливо правильно ставитися до того, що дає нам Бог. Тоді всяке самовдоволення і самозвеличення зникають, а вся слава віддається Тому, Хто її справді гідний. Анна вимолила плід, але не для себе, а для Бога. Тому отримане благословення стало в її руці жертвою, яку вона принесла Господу й поклала на вівтар. Бог прийняв цю жертву і зробив Самуїла одним зі Своїх вірних пророків.

Геть інакше протікало життя у Пеніни, другої дружини Елкани. Вона була плідною, але для себе. Тому вона ображала Анну й підносилася над нею. Пеніна жила, не потребуючи допомоги згори. Така сутність плоті: вона, на противагу духу, хвалиться своєю силою і плідністю, звеличує власні успіхи та досягнення.

Натомість життя Анни було зовсім іншим! Вона хотіла послужити Господу і для нас є прикладом того, як слід ставитися до Божих благословень, як допомогти багатьом людям.

Повертаючи Господу дари, які отримали від Нього, ми переконуємось у тому, що Він має силу примножити простий хліб і наситити ним безліч народу. Те, що віддається Богові як жертва, набуває сили і слави воскресіння. Що зробив Авраам, коли вірою отримав Ісаака, якого обіцяв Бог? Він привів його для жертвопринесення в землю Моріа і там знову отримав його як чудовий дар від Бога. Наші матеріальні й духовні благословення набули б величезного значення для цього світу, якби ми поклали їх на Божий вівтар, як колись Анна поклала свого Самуїла!

* * *

Анна, яка раніше простиралася перед Богом у глибокій скорботі, тепер постала перед Ним із хвалою та подякою. Її любов переливається через край і виявляється в безмежному поклонінні. Таке почуття має кожна людина, яка із вдячністю приймає довгоочікувані плоди. Хто повертає Господу все, що отримав від Нього, тому Він дарує радість і блаженство, які недоступні іншим людям.

У своїй хвалебній пісні Анна описує видіння слави Божої, які ще не відкривалися її духовному погляду. Переживання та скорботи показали їй ту велич Господа, про яку вона навіть не підозрювала. Глибокі духовні переживання ведуть до істинного богопізнання. Господь став джерелом радости і всіх благословень для Анни. У Ньому вона віднайшла своє щастя.

Така природа істинного богопоклоніння. Душа, яка схилилася перед своїм Творцем, величає і славить Його. Не якісь дари стають центром її інтересів, а Сам Господь. Душа Анни приліпилася до Бога, тому вона поклоняється Йому з великою радістю.

Що роблять спасенні, отримавши від багатомилостивого Бога переможні сили та благословення? Вони поклоняються Йому! Вони пізнали славу Бога й Агнця! Духовна людина, дивлячись на будь-яке досягнення, бачить не тріумф плоті, не власну силу, а дар благодаті, яка може зробити плідним будь-яке безплідне життя.

КРІПІТЬСЯ І ПРАЦЮЙТЕ

Але тепер будь мужній, Зоровавелю, – говорить Господь, – і ти, первосвященнику Ісусе, сину Єгосадака, будь непохитний! Кріпіться всі мешканці краю, – говорить Господь, –
і працюйте! Адже Я є з вами, –
говорить Господь Саваот.

Аггея, 2:4

З цим пророчим словом Божий слуга колись звернувся до свого народу, що занепав духом. Після багатьох років очікувань і сподівань євреї нарешті повернулися з вавилонського полону до краю батьків. Їм довелося пережити невимовні страждання, ганьбу і приниження. Євреї втратили багато з того, що мали до полону. Їхня держава була знищена, храм лежав у руїнах, стіни Єрусалима перетворилися на купи каміння. Народ Божий стогнав, перебуваючи під ярмом язичників. Люди з великою історією – кому Сам Бог давав одкровення, пророцтва й обітниці, кому було призначено виконати велику історичну місію – переживали тепер найбільший занепад. Майже сімдесят років минуло відтоді, як вони відчули на собі ганьбу принизливого полону у вавилонському краї.

І ось настав час великих змін. Народ почав здійматися, для нього заблищала зоря нового дня. Вікові сподівання Ізраїлю, що сягають ще древніх пророків, почали збуватися. Вавилон нарешті «сів у порох» (див. Іс. 47:1), і Кір, засновник Перської імперії, на початку свого правління дозволив полоненим євреям повернутися на батьківщину. Їхні молитви були почуті: у країні батьків відновлювали зруйноване, знову обробляли поля та виноградники. Переселенці почали зводити собі будинки. Так на уламках минулого творилося сьогодення та майбутнє народу.

Лише храм Господа, святе місце, де Бог відкривався людям, досі лишався невідбудованим. Дехто навіть вважав, що ще не настав час відновлювати їхню національну святиню. Такі настрої, імовірно, спричинила нестабільна політична ситуація. Принаймні, цю відмовку використовували ті, хто дбав про себе і власні будинки, але не знаходив ані часу, ані коштів для Божого дому. І тоді до народу вийшов пророк Аггей, який переконав усіх відновити будівництво храму.

Закипіла робота. Але, порівнюючи нову будівлю з колишнім храмом, старі люди плакали. Вони пам’ятали, яким чудовим був зруйнований халдеями дім Божий у Єрусалимі. Ці спогади, а також низка інших обставин, зокрема протидії ворогів, призвели до того, що запал будівничих поступово почав згасати. І тоді слово Божого пророка знову прозвучало до народу. Сам Господь у це лихоліття підтримав ізраїльтян, підбадьоривши їх вірою і надією на майбуття: «Кріпіться… і працюйте!»

Дослідники вважають, що пророку Аггею тоді було близько вісімдесяти років, і він, як і інші старці, бачив той прославлений храм Соломона. Божий пророк не міг спокійно дивитися на те, що будівництво Божого дому сповільнюється й серця людей холонуть. І тоді він підніс голос: «Але тепер будь мужній, Зоровавелю, – говорить Господь, – і ти, первосвященнику Ісусе, сину Єгосадака, будь непохитний! Кріпіться всі мешканці краю, – говорить Господь, – і працюйте!»

Ми теж сьогодні переживаємо сумний час, якого новітня історія ще не знала. Наскільки важким є цей період, повною мірою можна буде судити, мабуть, лише через багато десятиліть або навіть сторіччя. Можливо, ті думки, які виникають у нас, коли бачимо хаос і катастрофи, послаблюють і нашу ревність у будівництві Божого храму. Дедалі гучніше лунають голоси деяких християн: чи зараз час благовістити й розширювати межі Царства Божого на землі?

Інші християни намагаються осмислити ще глибше питання. Вони знають, які обітниці дано Церкві Христовій, яку місію покладено на неї. І ось, попри дві тисячі років християнської історії, вибухнула така жахлива війна. Християнські народи неспроможні домовитися між собою. Чи не напрошується висновок, що християнство як таке вже пережило себе?

Багато з того, що, здавалося, збудовано на твердій християнській основі, не встояло під ударами суворого часу. Скільки шлюбів, навіть християнських, розпалося! Як постраждало виховання дітей і молоді! Гріх у різних формах проникає в церковне життя. Тому не дивно, що, бачачи все це, багато хто запитує: чи потрібно продовжувати будувати новий світ старими методами?

Гадаю, що деякі юдеї за часів пророка Аггея мали такі самі почуття. Тому вони втратили мужність, і будівництво храму, нерозривно пов’язане з духовним відродженням народу, почало сповільнюватися. І тут виступив уперед старий Божий слуга, який ще бачив колишній храм, і сказав усім від імені Бога: «Кріпіться… і працюйте!»

Хоча ми не знаємо, що готує нам майбутнє і чи є жахливі біди наших днів початком есхатологічних подій, та не підлягає сумніву той факт, що Бог закликає до праці кожного, хто здатний жертовно любити ближнього та співчувати йому. І я хочу, щоб Дух Божий повторив і для нас сьогодні слова стародавнього пророка: «Кріпіться… і працюйте!»

Щось уже зруйнувалося, щось іще звалиться, і з цих уламків нічого не збудувати, доки не повстануть ті, кого Господь закликає творити новий світ. Бог творить історію не без нашої участи. Він нічого не робитиме, поки не приготує тих людей, через кого захоче здійснити Свої справи.

На війну спершу покладали великі надії. Від неї чекали якихось політичних благ. Але війна не може принести нічого доброго, бо страждання самі собою не творять добра. Життя виникає лише за допомогою поєднання з життям, яке вже існує. Так само розвивається й історія людства. Тому ні народні заворушення, ні світові катастрофи ніколи не принесуть політичних благ. Будь-яке благо означає життя, яке тісно пов’язано із зародженням, розвитком і примноженням. Однак ці процеси ніколи не відбуваються за допомогою людських бід. Лихоліття не роблять народ кращим.

Бог шукає Собі таких людей, у яких може проявитися Його творча сила. Господь не знає втоми й не відступає від власних намірів, навіть коли люди безнадійно дивляться на руїни свого минулого. Дух життя ширяє над хаосом наших днів і серед руїн знаходить Собі ті посудини, які Він може використовувати у Своїх задумах. О, якби ж народ Божий сьогодні мав у своєму серці хоч трохи Його творчої сили! Якби ж ми могли побачити велику могутність нашого Господа! Протягом усієї історії людства Бог спрямовує «порожній і безжиттєвий» світ до всього нового: до світла, порядку, краси та життя. Інакше ми б і сьогодні ще жили в похмурому середньовіччі.

Апостол Павло ніколи не втрачав з виду Божу могутність, й у цьому полягала його мудрість. Хто знайомий з історією античности, хто вивчав той період, коли жив і працював Павло, той знає, що світ тоді нітрохи не був кращим, ніж сьогодні. Хай куди апостол спрямовував свої стопи, по всьому Середземномор’ю він бачив беззаконня й відчував огидний запах гріха. І це попри всемогутність Божу, про яку так добре був поінформований Павло!

Покійний доктор Бедекер, який багато і благословенно звіщав Радісну Звістку, часто цитував нам, жителям півдня, один короткий вислів із Послання до ефесян: «Але Бог» (2:4). Хоч би які проблеми поставали на шляху Бедекера, хоч би який морок невіри оточував його, він знав одне: але Бог сильний на руїнах створити нове! І доктор Бедекер ніколи не зневірювався. На шляхах, які він пройшов, ще й сьогодні видно сліди благодаті Божої.

Християни, сповнені нових творчих сил, можуть бути благословенням і в сім’ях, і в усьому народі. Як Божі посланці вони зможуть вивести наше суспільство на вищий духовний рівень, на якому відбувається спілкування з Ним і приходить благодать.

Світ теж хоче творити щось нове. Він мріє оновити себе у світовій революції. Церква Божа не може йти цим шляхом. Вона знає, що нове творіння з’являється лише внаслідок духовного оновлення, коли наше серце наповнює Божа сила, яка здатна творити. Християнам корисно знати, що ті страждання, які вони терплять, сприяють пробудженню в них творчих сил і роблять здатними створювати нове на тих руїнах, де вже здійснилися Божі суди. Просімо в Господа, щоб Він дарував нам цей творчий дух, а також здатність бачити новий світ, який створює Його сила!

Якби єврейський народ у період загальної зневіри та пригнічености не мав такого пророка, як Аггей, то цей занепад духу міг би тривати ще дуже довго, і тоді в Ізраїлі не відбулося б нічого значного. Однак величчю людей Божих у Старому Завіті було те, що вони ніколи не втрачали надії на майбутнє. Хай би як важко вони переживали гріховний стан свого народу, хай би якою похмурою була навколишня дійсність, та вони сподівалися на благословенне майбутнє.

Таким був і пророк Аггей. Він наважився сказати людям, що слава нового храму, що підіймається на місці руїн і попелу за сприяння їхніх рук, буде більшою, ніж храм Соломона! Що це було: його ілюзії чи божественне одкровення? Пророк передавав слова Господа й духовним зором бачив те, що в майбутньому Бог уже здійснив.

Велике благо, якщо нашій вірі притаманний такий пророчий погляд, і ми дивимося не на труднощі життя, а на могутність Бога. Пророки були чоловіками, які орієнтувалися на вищий світ. Вони бачили те, що було недоступне іншим, чекали неймовірного, пробуджували в народі сподівання, які здавалися нездійсненними. Своїм служінням пророки допомагали людям долати труднощі цього дня й чекати на краще. Сподіваючись на майбутнє, вони допомагали народу Божому піднятися вище бід і переживань свого часу.

Пророк Аггей також бачив усі нерозв’язані проблеми. Він звертався до народу: «Чи є ще серед вас той, хто бачив цей Храм у його попередній славі? А яким ви його бачите тепер? Чи не здається вам, що цей, порівняно з тим, у ваших очах як ніщо?» (Аг. 2:3). Однак пророк не втратив мужности. Він знав, що слава новозбудованого храму буде більшою, ніж колишнього. Тому, попри ілюзорну простоту цієї будівлі, закликав будувати, пророчо вбачаючи її майбутню славу.

Новий храм на вигляд був дуже скромний, і це могло викликати розчарування в народу. Він не міг змагатися з пишністю будівлі, яку збудував колись Соломон. Проте символічно новий храм вигравав. Народ Божий недаремно пройшов через горнило страждань, він у ньому очистився. За роки вавилонського полону люди стали ближчими до Бога. Настав новий період історії Ізраїлю, який називають епохою молитви. Історики стверджують, що єврейський народ ніколи не молився так багато, як у період після полону й до народження Ісуса Христа.

Скільки слави Божої мало з’явитися тоді в суспільстві переселенців і їхніх нащадків! Так, Марія у відповідь на звістку, яку приніс їй ангел, сказала: «Ось, я раба Господня...» (Лк. 1:38). Славу Божу ми бачимо і в старці Симеоні, який очікує на Месію, і в пророчиці Анні, і у священницькому домі Захарії та Єлизавети. Це було справжньою величчю Другого храму.

Щось схоже відбувається й тепер. Присвятивши себе служінню Богу і творячи під Його керівництвом усе нове, ми також побачимо, що наша праця є дуже незначною, недосконалою, сповненою недоліків і помилок. Однак і сьогодні, як і раніше, важливо дивитися на те, що будується, при цьому пророчо заглядаючи в майбутнє.

Царство Боже спочатку також багато хто сприймає як незавершену будову. Скільки Господеві довелося чекати, доки Симон стане Петром, тобто «каменем»! Скільки терпіння Він виявляє і в нашому житті, поки ми навчимося ходити у світлі!

Сповнений радісної надії, старий Божий слуга спрямовував погляд будівельників на ту славу, яка чекає на них попереду. Мушу зізнатися, що мужність давно залишила б мене, якби я не мав живої надії на те, що наше майбуття буде більш славним і величним, ніж минуле та сьогодення. Хто знайомий з історією спасіння людського роду, той знає, що Господь завжди все спрямовує на краще. Тож служімо Йому з радісною надією! Навіть якщо зруйнується весь цей світ, християни залишаться в руках живого Бога, і Він діятиме через нас. І тоді з руїн минулого постане новий Божий храм, ще славніший і більший. Хоч би яким важким було сьогодні життя, ми маємо докласти всіх зусиль, аби, з вірою чекаючи завтра, бути співробітниками Господа для здійснення Його волі.

БЛАГОСЛОВЕННИЙ ВІДПОЧИНОК

Марто, Марто, ти журишся і клопочешся багато чим, а потрібне – одне. Марія ж вибрала кращу частку…

Луки, 10:41, 42

І праця, і відпочинок мають велике значення в житті, зокрема й у духовному. Байдикування веде до безплідного життя, а напружена праця без відпочинку призводить до емоційного вигоряння. Тому Господь дбає про те, щоб Його народ і священнослужителі працювали й відпочивали в належний час. У житті Марії з Витанії ці питання належним чином поєднувалися. Вона добре розуміла, коли потрібно працювати, а коли відпочивати. Марія відпочивала, коли інші працювали, і працювала, коли інші цього не робили й навіть її критикували. Про те, що Марія правильно розуміла Господа, свідчить добре слово про неї, яке сказав Ісус Христос.

Марія відпочивала тоді, коли її сестра Марта служила гостям. Ісус прийшов до їхнього дому, і Марта квапливо розв’язувала побутові питання, щоб якнайкраще вгодити Вчителю. Вона любила Ісуса й хотіла виявити своє почуття на ділі. Однак у всій цій метушні Марта, на відміну від своєї сестри, втратила дещо важливе. Вона не зрозуміла, що Син Людський не для того прийшов, щоб Йому служили, Він Сам поклав душу за багатьох. Ісус дорікнув Марті не за те, що вона працювала взагалі, а за те, що вона працювала саме тепер. Вона не зрозуміла, що в цій гостині Христос хотів послужити їй.

Ісус бачив, що Марта у своїх клопотах не помічає, що Він хоче пролити в її душу небесне світло й дарувати їй Свою силу. І тому, коли вона вказала Господу на свою бездіяльну сестру, Христос з усією серйозністю сказав: «Марто, Марто, ти журишся і клопочешся багато чим, а потрібне – одне. Марія ж вибрала кращу частку...» (Лк. 10:41, 42).

Марія справді поводилася не так, як її сестра. Вона відійшла від суєти й сіла біля ніг Ісуса. Марія зрозуміла, що Господь хоче сказати дещо важливе й осяяти її Своїм світлом. Тому її серце налаштувалося слухати. Присутність Господа була прохолодною росою для душі Марії. Христос відкривав їй таємне знання про Царство Боже. Вона здивовано слухала Його слова. Те, що Ісус запропонував Марії, було безмежно ціннішим за те, що вона могла зробити для Нього. І Марія чудово це розуміла. Господь був джерелом, з якого вона черпала чудові істини, які давали сили й нове життя. Тому Марія перебувала у спокої, коли Ісус служив, і мовчала, коли Він говорив.

Господь і сьогодні бажає багато сказати Своїм дітям, хоче послужити нам. Блаженний, хто в такі моменти не думає ні про що інше, бо відразу ж сідає біля Його ніг.

Ми живемо в таку епоху, коли всім бракує вільного часу. Надмірна заклопотаність проявляється в духовному житті. Нам так багато потрібно зробити, для проповіді Євангелія відкривається дедалі більше можливостей. Ми бачимо численні потреби народу Божого, і весь наш час іде на служіння. Потрібно заснувати нове братство, підтримати місіонерське служіння, і є багато іншої праці. Побачивши побілілу ниву, кожен Його щирий слуга волає: «Господи, вишли на жнива безкорисливих, самовідданих женців!» Церкві Божій і її служителям не можна прогаяти ту мить, коли Господь звертається до них. Адже Він, як і раніше, хоче послужити їм, щоб потім і вони змогли допомогти іншим.

Якщо ми не слухаємо нашого Вчителя, то духовно бідніємо. Адже самі по собі ми не є джерелом, з якого тече вода життя. Нас можна порівняти з каналом, котрий з’єднано з тим єдиним джерелом, яким є Христос. Хто, перебуваючи у спокої, сповнюється силою згори, той потім у служінні виявляє силу. Плідними та свіжими будуть лише ті служителі Божі, які готові слухати, коли говорить їхній Учитель. Чутливими до дії Святого Духа будуть лише ті учні, які біля ніг Ісуса отримали пізнання Божої волі. Лише у спілкуванні з Господом світлішає наш погляд, з’являється мудрість, зміцнюються сили та множиться любов. Марія, яка сиділа біля ніг Ісуса, згодом здійснила свій духовний подвиг, якого ще ніхто не чинив.

Бог має час говорити до нас, якщо тільки ми готові Його слухати. Він знає, яку користь отримує душа, що слухає Його. Мойсей за словом Господа зійшов на гору і протягом сорока днів мав там сокровенне спілкування з Ним. І цей час був благословенним. Мойсей отримав від Бога одкровення, тож обличчя його світилося, відбиваючи славу Господа. У присутності Бога він отримав те, що згодом набуло великого значення для його священницького служіння, для розв’язання непростих питань, що постали перед усім ізраїльським народом. Авраам, який напнув намети біля діброви Мамре і збудував там жертовник, теж був посудиною в руках Господа. Через нього Бог звільнив Лота та його сім’ю з полону. Об’явлення Ісуса Христа давалося Церкві Божій в особі апостола Івана, який на той час перебував на острові Патмос. Апостол Павло в кайданах написав свої найглибші послання. Перш ніж розпочати своє служіння апостола язичників, він ходив до Аравії, а потім три роки пробув у Дамаску (див. Гал. 1:17, 18). Сам Ісус, Який полюбив людство так, що приніс Себе в жертву за гріхи всього світу, час від часу віддалявся від людей, щоб на самоті у спілкуванні з Небесним Батьком здобути нові сили.

Марія з Витанії не лише відпочивала, а й служила. Настав час, коли для всіх став очевидним плід, який дозрівав у схованках її душі. Життя не може довго чаїтися. Той, хто прийняв у себе слово істини, творитиме добрі справи. Дія Божа в людині через Духа Святого постійно множиться і виявляється як сила, спрямована на спасіння світу.

Одного разу Ісус знову опинився в тихій Витанії. Незадовго до цього Він здійснив велике диво, воскресивши з мертвих Лазаря, брата Марти й Марії. Зрозуміло, що Ісуса дуже любили в цій сім’ї та цілковито довіряли Йому.

Марта і цього разу була заклопотана хатніми справами, готувала частування, тоді як Марія взяла фунт чистого нардового мира, помазала ним ноги Ісусу й витерла їх своїм волоссям. Це було її служіння, дорогоцінний плід тих годин, які вона провела біля ніг Учителя.

Марія принесла Господу жертву. Слухаючи Ісуса, вона здійснила свою духовну працю, здійснила заповітне бажання чимось пожертвувати заради Нього. Марія принесла посудину із запашною олією, яка коштувала чималих грошей, і помазала нею ноги Спасителю. У спілкуванні з Богом душа дозріває для служіння. Її мало цікавить, що вона виграє чи втрачає, вона думає лише про те, що можна зробити для Вчителя, як послужити Йому.

Марія не тільки принесла цю жертву, а й сама посвятила себе Господу. Вона любила Вчителя, а справжня любов не задовольняється малим, вона неодмінно віддає себе цілком. Натхненна цим святим почуттям, Марія помазала нардовим миром ноги Ісусу й витерла їх своїм волоссям. Вона була здібною ученицею й навчилася в Нього жертвувати собою. Так Марія вшанувала Ісуса напередодні Його смерти. Є люди, які можуть пожертвувати щедро, але не вміють служити. Вони дають від свого надлишку, часом їх надихає якась духовна праця, вони підтримують різні місії, але самі залишаються без служіння. Лише біля ніг Учителя, спілкуючись із Ним, можна навчитися служити Господу. Душа, яка споглядає Бога в тиші, завжди знайде можливість висловити свою любов на ділі.

Служіння Марії було пророчим, і це робило його особливо високим. Господь сказав: «...Це вона на день Мого похорону зберегла» (Ів. 12:7). Хоча Ісус багато говорив про Свою смерть і воскресіння, проте навіть найближчі учні не розуміли Його хресного шляху. Мотиви смерти Ісуса залишалися для них таємницею. Лише Марія зрозуміла Господа. Вона повірила у неминучу смерть Учителя, тому й помазала Його, тим самим приготувавши до поховання. Віра Марії народилася від спілкування з Господом, і тому вона у вирішальну мить змогла зробити те, на що інші учні виявилися неспроможними. Господь завжди мав святих людей, які потрібної миті ставали у пролом і радували Його своїм подвигом.

На той час Ізраїль уже поринав у духовну темряву, на єврейський народ лягли тіні від Гетсиманії та Голгофи. Багато хто перестав захоплюватися Ісусом і не ходив з Ним, бо Він говорив «дивні слова» (див. Ів. 6:60). В Ісусі вже не бачили Месію. Старійшини народу та книжники ухвалили своє рішення. У їхніх очах Ісус більше не був пророком, і вони заявляли: «То князем бісівським виганяє Він бісів» (Мт. 9:34). Вожді народу нетерпляче чекали нагоди, коли зможуть позбутися Вчителя.

І ось цей час настав. Ісуса публічно відкинули та засудили. І Він знову став самотнім – Пастир, що прийшов до Своїх овець заради їхнього блага. Тому помазання миром, яке здійснила Марія, мало для Господа особливе значення. Марія ясніше за інших зрозуміла страждальний шлях Христа й необхідність Його жертви для спасіння народу. Перш ніж Ізраїль набуде собі царя, він має отримати Агнця. У цьому полягала таємниця Його хреста!

Душа, яка відокремлює час для спілкування з Господом, розумітиме Його краще за інших. Вона здатна зробити те, чого зазвичай ніхто не робить, вона бере участь у служінні, важливому для Самого Господа. І сьогодні ті душі, які прагнуть сокровенного спілкування з Богом, матимуть успіх і справжнє благословення у служінні.

СИЛА В МОЛИТВІ

Ілля був людиною з подібними до нас нахилами, та помолився молитвою, аби не було дощу,
й дощу не було на землі три роки
й шість місяців.

Якова, 5:17

Хто з нас інколи не відчував, що його молитви позбавлені Божої сили? Звичайно, Господь не залишає наших прохань без відповіді, простягає до нас Свою сильну руку. Ми вже не раз відчували Божу допомогу у своїх потребах і переживаннях. Ми бачили спасительну благодать і силу Господа, коли з Ним примирялися люди, за яких багато молилися. Наше священницьке служіння занепалому світові не було марним. Час від часу ми, як і Пилип, допомагали якимось богошукачам, які відчували духовну незадоволеність у житті без Нього, як це було колись із вельможею з Ефіопії. І ми знаємо, що мати силу в молитві – це значно більше, ніж отримувати часом відповідь на свої молитви.

Чи правда, що колись жили такі чоловіки й жінки, молитви яких мали силу? Так, такі люди справді існували. Одним із них був гнаний ворогами пророк Ілля. Він жив у тривожний час. Тоді всіх людей Божих переслідували по всій землі. Духовний рух в Ізраїлі пригнічували. Божих слуг позбавляли прав і статків. Однак навіть тоді, коли кожне тіло, здавалося, уже схилилося перед Ваалом, пророк Ілля залишався твердим у своїй надії: «Живий Господь, Бог Ізраїлю, Якому я служу» (1 Цар. 17:1). За його молитвою Бог закрив небо на три з половиною роки, тож не було ні роси, ні дощу. Лише коли Ілля знову впав перед Богом і попросив у Нього благословення, пішов дощ. Ілля мав силу в молитві!

Сирійське військо оточило місто Дотан, щоб взяти в полон Єлисея (див. 2 Цар. 6). Пророк неодноразово передавав ізраїльському цареві секретні плани сирійців, які ніяк не могли заскочити народ Божий зненацька. Слуга Єлисея, побачивши, що вороже військо оточило місто, настрашено вигукнув: «Горе нам, ми загинули!» Бажаючи підбадьорити його, Єлисей помолився: «Господи, відкрий, будь ласка, його очі, аби він побачив!» (2 Цар. 6:17). І Господь відповів на цю молитву, і слуга побачив небесне військо з кіннотою та вогняними колісницями. Єлисей мав силу в молитві.

Мойсей, вождь Ізраїлю, зійшов на гору і ввійшов у хмару, де був Бог. Там чоловік мав отримати з Його рук Закон. Мойсей довго не повертався, і народ, який перебував біля підніжжя гори, тяжко згрішив. Мойсей не знав про це, але Бог усе бачив і послав Свого раба вниз. Мойсей же продовжував стояти перед Господом. І тоді Він сказав щось таємниче: «Залиши Мене...» (Вих. 32:10).

Що заважало Богові тоді вчинити суд над Ізраїлем? Чому Всемогутній сказав: «Залиши Мене»? Хто утримував Його руку від справедливого суду над грішниками, які тріумфували й танцювали внизу? То був Мойсей. Він стояв перед Богом і благав: «Чому, Господи, Ти палаєш гнівом на Свій народ, який великою силою і могутньою рукою Ти вивів з єгипетської землі?» (Вих. 32:11). Мойсей зійшов униз не раніше, ніж отримав прощення для свого народу. Молитва цієї Божої людини за грішний народ мала силу та успіх.

Коли Мойсей зійшов з гори, він зміг відновити порядок серед своїх братів. Вимоливши їх у Бога, Мойсей потім дуже рішуче винищив корінь гріха в ізраїльському суспільстві. Він спалив золотого тільця і закликав до відповіді тих, хто сприяв відступництву народу.

Одна ханаанка давно шукала зустрічі з Ісусом Христом (див. Мт. 15:21–28). Вона багато чула про Нього, але не бачила Його й не мала змоги говорити з Ним. І ось Господь прийшов у ту місцевість, де вона мешкала. Ханаанка поспішила до Нього й поділилася своїм горем: «Господи, Сину Давидів, помилуй мене, бо мою доньку тяжко мучить біс!»

Проте Христос мовчав. Жінка продовжувала просити. І тоді Спаситель сказав те, що їй важко було чути: «Не годиться брати хліб у дітей і кидати щенятам». І все ж таки ханаанка на це з глибокою вірою відповіла: «Так, Господи, але й щенята їдять крихти, які падають зі столу їхніх панів».

Щире серце навіть у мить відмови продовжує вірити й чекати допомоги від Бога. Коли Ісус побачив цю віру, Він сказав ханаанці: «О жінко, велика твоя віра! Нехай буде так, як ти хочеш!» Молитва цієї матері мала силу.

Церква в Єрусалимі зазнавала утисків від правителів і священства. Ірод убив Якова, брата Івана. Побачивши, що євреям подобаються гоніння на «назарейську секту», цар ув’язнив і апостола Петра.

Коли Петро перебував у в’язниці, беззахисна церква молилася Богові. Християни не мали зброї, за допомогою якої вони могли б прийти і звільнити Петра. Але їхні молитви мали велику силу. У відповідь на них Господь послав Свого ангела, який розбудив у в’язниці заспаного Петра й вивів його на волю (див. Дії, 12). Єрусалимська церква мала силу в молитві.

Священне Писання показує нам багатьох людей Божих, які вірили своєму Господу, тому їхні молитви мали силу. Сьогодні християнство особливо потребує людей, молитви яких мали б таку силу. Сильним у Господі стає лише той, хто усвідомлює власну слабкість, хто має мало сили, але багато віри. Такі люди прославляють Господа своєю надією на Нього. Вони добре знають, що їхня перемога походить від Того, Хто має всяку владу на небі й на землі. Усвідомлюючи власне безсилля, вони покладаються лише на силу Божу.

Такі душі мають сокровенне спілкування з Господом і навчилися повністю довіряти Йому. Адже довіритися можна лише тому, кого добре знаєш! Чекати від Бога може лише той, хто впевнений, що просить угодне Йому.

Божі люди, висловлюючи свої сердечні бажання, радо погоджуються з Його обітницями, тому їхні молитви і мають силу. Ми знаємо, що молитва – це не якийсь чудодійний засіб, що дозволяє схилити божество на свій бік, а близьке спілкування душі з Богом, з Небесним Отцем, яке ґрунтується на Його благодаті.

Що більше ми пізнаємо Отця, то тісніше стає наше спілкування з Ним і більше наші бажання збігаються з Його обітницями. Тому молитви дітей Божих мають велику силу. Саме їм Господь відкриває те, що згодом стає предметом їхнього клопотання.

МОВЧАННЯ БОГА

Коли Мойсей піднявся на гору, її покрила хмара. Господня слава огорнула гору Сінай.
Хмара вкривала її шість днів. А сьомого дня
Господь із середини хмари покликав Мойсея. Вигляд Господньої слави в очах Ізраїльтян був наче всепоглинаюче полум’я на вершині гори.
Тож Мойсей увійшов у середину хмари і вступив на гору. Пробув Мойсей на горі сорок днів
та сорок ночей.

Вихід, 24:15–18

Ці рядки Священного Писання віддзеркалюють духовний досвід, який має велике значення в нашому спілкуванні з Богом. Вони також важливі для того християнського служіння, до якого нас покликано. Мовчання Бога й очікування відповіді у Його присутності… Багато дітей Божих не усвідомлює, наскільки це важлива тема в нашому духовному житті. Тому вони часто не отримують тих благословень, яких шукають у Божих обітницях. Не бачать світла, якого потребують для розв’язання складних питань. Не знаходять спокою та досконалого миру, чого так прагне душа. Ці християни стали на шлях Божий, виконали умови, з якими пов’язано здобуття Його благословень, але не змогли дочекатися того часу, коли Господь визнає за можливе виконати обіцяне.

Події на Сінайській горі – чудовий приклад, який відкриває нам сенс Божого мовчання та значення нашого очікування. Тож уважніше подивімося на поведінку Мойсея, який перебував у присутності Господа.

Біблія нам повідомляє, яке значення мали сорок днів сокровенного спілкування з Богом як для самого Мойсея, так і для його подальшого служіння народу. Господь говорив з ним, як друг розмовляє зі своїм другом. Сорок днів Мойсей споглядав славу Божу. З Його рук він отримав кам’яні скрижалі із записаним на них Законом. Глибоко, як ніколи раніше, Господь посвятив Мойсея у Свої задуми про ізраїльський народ. Бог показав Своєму рабові зразок скинії, розповів про її призначення і звелів її збудувати. Господь відкрив Мойсею велич священства, його обов’язки, права та спадщину. Потім Бог дав таємничі настанови про жертви, за допомогою яких Його народ зможе клопотати про прощення гріхів і виявляти відданість Богові. Мойсей отримав й інші закони, завдяки яким Господь хотів зберегти Свій народ у чистоті і святості. Коли Мойсей, отримавши одкровення від Бога, зійшов з гори і став перед народом, його обличчя ще відбивало славу Господа. Воно сяяло з такою силою, що Мойсей був змушений ховати його під ковдрою.

Що ж передувало цим благословенним дням тісного спілкування з Богом, спогляданням Його слави і здобуття одкровення? Шість днів очікування! Господь покликав Мойсея на гору й повідомив, що там він отримає Закон для всього народу. Слуга Божий зійшов на Сінай, і слава Господа осяяла гору. Але через шість днів Вседержитель закликав до нього. Мойсей увійшов у середину хмари й сорок днів слухав те, що Бог говорив до нього.

Важко уявити почуття й переживання Мойсея в перші шість днів його перебування на Сінаї. Господь покликав його, щоб повідомити дещо важливе. За покликом Бога він зійшов на гору. Там чекав цілий день, але Бог так і не відкрився йому. Мойсей продовжував чекати, але Господь і наступного дня мовчав. Минали довгі дні, а Бог мовчав. Нарешті, на сьомий день Він покликав Свого раба.

Яким нескінченним міг здатися Мойсеєві цей час! Проте він терпляче чекав, залишався у присутності Бога, сподіваючись, що Господь виявить ініціативу. Невідомо, чого досяг Бог за цей час у серці Мойсея, але очевидно, що лише на сьомий день Він вважав за можливе розпочати сокровенне спілкування з ним.

Щось схоже читаємо у Книзі пророка Єремії. «Через десять днів було Господнє слово до Єремії» (42:7). Пророк звернувся до Бога не з особистою потребою, він говорив про становище свого народу, чиє приниження і страждання глибоко засмучували його. До цього Єремія вже багато молився за народ, чимало робив для нього, але не бачив плоду. Він набув лише відкидання, ганьбу та зневагу. А тепер здавалося, що Бог нарешті побачив його сльози й почув молитву. Військові керівники і старійшини разом із простими людьми прийшли до пророка з проханням помолитися за них Господу.

Предметом молитви пророка було дещо дорогоцінне. Залишок народу, який так довго не слухав голосу Господа і пророків, тепер вирішив запитати Його, яким шляхом слід іти і що робити. Яким приємним це прагнення людей було для пророка Божого! Невже у народу, що пережив стільки бід, нарешті відкрилися очі, і він усвідомив, що досі жив без Бога і йшов шляхом непослуху та прокляття? Неможливо уявити собі більшу радість для Єремії. Йому здавалося, що народ наблизився до Бога, прокидається до нового життя, шукає спілкування з Ним. Єремія сказав до народу: «Ось я помолюсь до Господа, вашого Бога, як ви бажаєте, й кожне слово, яке скаже Господь, я сповіщу вам, – не приховаю від вас нічого» (Єр. 42:4). Яким добрим прикладом є цей учинок для всіх пророків і Божих слуг! Як бракує сьогодні таких чоловіків, які готові сповістити своїм братам усе, що говорить Господь!

Народ повідомив Єремію про свою готовність виконати все, що Бог відкриє їм через Свого слугу. У стані щирої радости пророк постав перед Господом і передав Йому бажання свого народу. І що ж робить Бог? Він мовчить, хоча Його слуга смиренно просить у Нього одкровення для свого нещасного народу. Лише через десять днів Господь відповів Єремії. Дивовижно!

Наш Бог у Своїй незбагненній мудрості й любові може довгих десять днів мовчати, тоді як Його слуга простягається перед Ним у молитві.

Що ж сталося після десяти днів? Пророк отримав ясну та зрозумілу звістку для свого народу. Як він радів, що Бог у Своїй відповіді дає юдеям можливість зберегти життя! Господь довго мовчав, але тепер Він відповів, і Єремія може постати перед людьми, які запитували Бога. Проте народ не виконав своєї обіцянки й не погодився з переданою йому волею Вседержителя, хоча пророк точно переказав усе, що сповістив йому Господь.

Перевірмо у світлі цих прикладів наш духовний досвід! Священне Писання закликає всіх до тіснішого спілкування з Богом і Його улюбленим Сином Ісусом Христом. Господь відкрив нам Своє джерело благословень, подарував життя з надлишком, духовні сили та любов. Бог запропонував людям Свій спокій, який ми можемо прийняти вірою від повноти Його милости. Господь відкрив шлях для близького спілкування з Ним. Тільки чисті серцем можуть побачити Бога, тому нам треба звільнитися від багатьох речей у цьому житті. Хай якою є ціна цього, слід залишити все, що заважає справжньому духовному життю.

Примиритися з ближнім, якого чимось образили. Будь-який гріх, який виявляється у світлі Божому, потрібно принести до підніжжя хреста й очиститися кров’ю Ісуса Христа. Покласти себе і власне життя на вівтар Божий з одним лише бажанням, щоб Він прийняв нашу жертву і прославився через неї.

Слава Богу, якщо ми йдемо цим шляхом! Господь, як колись Мойсея, закликає нас спілкуватися з Ним. Він навчає нас пізнавати Його й осягати Його плани на спасіння. Господь бажає просвітити нас і дати багато дарів благодаті для служіння. Він хоче зробити нас посудинами, здатними вміщувати Його скарби. Як Христос є віддзеркаленням слави Небесного Батька, так і ми маємо виявляти у своєму житті славу Сина. У цьому полягає Боже призначення для християн і Його рятівний задум. Це повністю відповідає і бажанням спасенної душі. Це те, за чим вона завжди сумувала.

Але що робить Бог у той час, коли ми очікуємо на здійснення Його обітниць? Він мовчить. Ми молимося про зміцнення духовного життя – Бог мовчить. Молимося про наповнення Святим Духом – Він не відповідає. І тоді життя здається порожнім і марним, як ніколи раніше. Ми просимо про перемогу над гріхом – і ні слова у відповідь. Ми очікуємо світла, щоб ухвалити правильне рішення у важких питаннях, але Бог, як і раніше, мовчить.

Ці переживання схожі на те, що колись проходив пророк Єремія.

Бог довірив живі душі кожному з нас: батькові – сім’ю, матері – дітей, пастирю – громаду, місіонеру – народ. Чи знайоме нам у служінні довге очікування відповіді від святого Бога? Можливо, хтось просто зараз волає до Господа, бажаючи отримати ясність щодо довірених йому під опіку душ. Ми багато молилися про скрушення сердець близьких нам людей, про їхнє щире навернення до Господа, про зміну їхнього життя. Нарешті хтось із них висловив бажання служити Богу. Ця звістка приносить нам невимовну радість. Ми звертаємося до Господа і просимо благословення для цих душ. Ми звертаємося до Нього із клопотанням, а Він день за днем мовчить. Здається, небо стало залізним і більше не відкриється для нас.

Чому ж Бог мовчить, змушуючи нас чекати? Він це робить або заради нас самих, або заради тих, за кого ми молимося. Він мовчить для нашого блага. Адже від Господа може виходити тільки благо. Навіть у Його божественному мовчанні вже є благословення. У Своїй любові, що перевершує розуміння, Він хоче дати нам відповідь тоді, коли ми станемо здатними прийняти її. Перш ніж довірити святиню, Він навчає нас, як треба з нею поводитися. Найсумніше явище в Церкві Божій – це бездушне ставлення до святині. Воно зазвичай проявляється у тих, хто раніше отримав Божі благословення. Тому мовчання Бога викликано любов’ю. Господь хоче дати нам обіцяне набагато сильніше, ніж ми самі хочемо це отримати. І все ж Він змушений мовчати й чекати тієї миті, коли ми дозріємо для істинного благословення.

Якби серед нас було більше людей, схожих на Мойсея, здатних терпляче чекати милости Божої шість днів, то ми, поза всяким сумнівом, були б великим народом, якому Господь приділив би всі сорок днів! Якби серед нас було більше тих, хто готовий десять днів клопотати перед Богом за інших, то й сьогодні ми бачили б пророків, здатних з великою силою сповіщати людям звістку про спасіння!

Як на практиці відбувається це смиренне очікування відповіді від Господа? Ідеться зовсім не про те, щоб ми багато днів безперервно стояли перед Богом на колінах. Це було б неможливо.

Деякі християни настільки пов’язані роботою та сім’єю, що навряд чи можуть протягом одного дня усамітнюватись і хоча б одну годину побути в тиші. Хоч яким благословенним не було б таке усамітнення, для багатьох християн воно просто неможливе. Для відокремленого спілкування з Богом вони мають у своєму розпорядженні зовсім трохи часу.

Однак вихід є, і він полягає в тому, щоб очікувати відповіді від Господа всередині свого серця, попри всю зайнятість і нагальність справ. Це дуже важливо! Уже саме внутрішнє очікування приносить живий подих від Божого престолу. Ми відчуваємо, що стаємо ближчими до Господа. Очима віри ми дивимося на Нього, годину за годиною, день за днем, чекаючи на Його милість. Нарешті Бог перериває Своє мовчання, і тоді Його обличчя освітлює нас, і ми підходимо до Нього, щоб знайти це справжнє світло і благодать. О, як радіє серце, переживаючи потім період духовного зміцнення, підбадьорення та Божого одкровення! У служінні та життєвій боротьбі ми пізнаємо значення того очікування, яке передувало Його одкровенню та славі. Це спонукає нас побожно схилитися біля ніг Бога й Агнця та гідно Його прославити.

ХІБА НЕ СКАЗАВ
Я ТОБІ?

Ісус їй відповів: Хіба не сказав Я тобі, що коли будеш вірити, – побачиш Божу славу?

Івана, 11:40

Мене непокоїть та обставина, що навіть серед християн є чимало розчарованих людей. Вони працювали для Господа, однак, попри їхню надію на Нього, Він не відповів їм навіть після тривалого очікування. Який сум відчуває людина, усвідомлюючи, що її надії виявилися марними, багато хто з нас знає із власного гіркого досвіду. Це дійсно сумні періоди в нашому духовному житті.

Слова Ісуса, звернені до Марти, чудово проливають світло на цю проблему. На шляху до довіри Богові на людей чатують дві небезпеки. Перша з них полягає в тому, що ми намагаємося вірити так, як Слово Боже не дає нам для цього підстави. Друга небезпека: ми не цілковито довіряємо Богові, всупереч тому, чого нас навчає Священне Писання.

Перший випадок показує, як люди можуть змішувати віру в Бога з власними релігійними ілюзіями. У цьому питанні не можна діяти на власний розсуд. Це не той інструмент, яким можна користуватися як забажаєш. Жива віра має певні ознаки. Вона має саме народитися в нас за участю Самого Бога. І тільки тоді віра почне служити нам, наділяти силою згори й відкривати невидиме, на що ми сподіваємося.

Марті бракувало твердої підстави для довіри Богові, коли йшлося про воскресіння її померлого брата. Щоправда, вона довіряла Господу, поки йшлося про зцілення Лазаря. Вона не сумнівалася, що Ісус може його уздоровити. «Господи, той, кого Ти любиш, хворіє» (Ів. 11:3), – передала вона Йому скорботну звістку. Коли через кілька днів Ісус прийшов до Витанії, Марта зустріла Його словами: «Господи, якби Ти був тут, не помер би мій брат» (Ів. 11:21, 32).

Однак потім, коли йшлося вже про воскресіння померлого, Марта не могла цьому повірити. Очевидно, їй навіть не спадало на думку, що таке може статися. Наскільки ми довіряємо Богові, це відкривають схованки нашого серця. Ми не можемо висловити Йому довіри більше, ніж насправді маємо. Намагаючись це зробити, ми будемо нещирими. Але немає нічого огиднішого за нещирість християн. Ми лише тоді можемо висловити Господу справжню довіру, коли вона виникає в нас під впливом Божого світла та небесного одкровення.

Ісус на початку не дорікає Марті за те, що вона не сподівається на воскресіння померлого. Він не шукає плоду там, де не було передумов для його появи. Христос не жне там, де не сіяв, і не шукає життя, де воно ще не виникло під впливом Його творчого слова. Тому не дивно, що Марта не чекала на воскресіння свого брата, хоча раніше вірила в його зцілення. Для повноти віри їй бракувало головного – одкровення від Бога.

Справжня довіра до Господа завжди ґрунтується на небесному одкровенні. Неможливо описати всі його види та форми. Бог здавна звертався до людей багато разів і багатьма способами (див. Євр. 1:1). Його одкровення є підставою для віри. Якщо одкровення не було, то немає і твердого підґрунтя для віри, тієї гарантії, яка забезпечує духовний успіх. Довіра – це не якась таємнича сила, яку можна використати на власний розсуд. Реаліями нашого життя і всієї людської історії стає лише те, що відповідає Божій волі. Тому довіра Господу – це єднання з Ним, опора на Його одкровення, плани та наміри. Це відповідь нашої душі на отримане згори. Коли Бог говорить (дає обітницю, розуміє, відкриває майбутнє), ми приймаємо Його слово вірою, вслухаємося, налаштовуємося на Його задуми, і потім вони стають нашими планами й думками.

Одинадцятий розділ Послання до євреїв наводить діяння, які вчинено вірою. Ной, сподіваючись на Бога й відчуваючи трепет перед Ним, побудував ковчег для спасіння своєї сім’ї. Він отримав від Господа наказ щодо того, що ще не було видно. Авраам, довіряючи Богові, слухняно пішов у Ханаан. Сарра повірила Господу і, попри свій вік, народила сина. Вона знала, що вірний Той, Хто обіцяє.

Ретельне вивчення життя старозавітних святих приводить до висновку, що їхня віра завжди була результатом отриманого від Бога одкровення. Ной отримав від Господа наказ, який спонукав його будувати ковчег. Авраам почув заклик від Всевишнього, тому вирішив іти до невідомої країни. Мойсеєві Господь з’явився в неопалимому кущі, і це стало підставою для його майбутніх дій для порятунку Божого народу. Перш ніж упали стіни Єрихона, Ісус Навин розмовляв із Вождем воїнства Господнього, з вуст Якого отримав план наступу на ворога (див. Нав. 5:13–6:1).

Симеон прийняв обітницю від Святого Духа, що не помре, доки не побачить Христа, тому з упевненістю чекав на зустріч із Ним. Справжня віра завжди ґрунтується на одкровенні. Саме воно є джерелом, у якому віра набуває сили й життя. Його не можуть похитнути жодні бурі та мінливості життя. Звідси походить міцність віри, її цілеспрямованість, здатність витримувати довге очікування, вміння бачити невидиме.

Коли наша віра не має під собою Божого підґрунтя, ми часто опиняємося в полоні власних фантазій і хибних очікувань. Багато людей навіть не підозрює, наскільки схожими можуть бути довіра Богові та релігійні мрії. Однак будь-які ілюзії (в усіх сферах життя) неминуче призводять до глибоких розчарувань.

Як окремі особи, так і цілі групи християн протягом століть зазнавали краху через власні релігійні мрії. Вони жили у світі, який самі вигадали, підлаштовували реальність під свої фантазії. Хоча при цьому вони сподівалися на Бога й чекали Його допомоги, усе виявилося марним. Авраам не мав би жодної гарантії віднайти в ханаанській землі спадщину для себе і своїх нащадків, якби він залишив Ур Халдейський, не почувши Божого наказу: «Вийди зі своєї землі й від своєї родини, і з дому свого батька – в землю, яку Я тобі покажу» (Бут. 12:1). Без одкровення від Бога відхід Авраама з рідного місця й пов’язані з цим очікування були б просто ілюзіями.

Історія Ізраїлю та Церкви Христової знає безліч випадків, які підтверджують цю істину. Я згадаю лише деякі загальновідомі приклади нашого християнського життя: нічим не виправдані, односторонні очікування хрещення Духом, мрійливі переживання про майбутнє й самостійні спроби розпочати духовне пробудження. Усе це не може здійснитися, якщо не матиме під собою Божого підґрунтя.

Щоб пояснити сказане, згадаймо яскравий приклад з давньої історії Ізраїлю про пророцтва Єремії та Ананії. Вони жили в той тяжкий час, коли Вавилон погрожував Юдеї та сусіднім народам. Посли кількох держав зібралися в Єрусалимі, щоб укласти з юдейським царем союз, спрямований проти Вавилону. І тут з’явився пророк Єремія з дерев’яним ярмом на шиї і сказав: «Нахиліть свою шию під ярмо царя Вавилону, служачи йому та його народові, й будете жити» (Єр. 27:12).

Ці слова глибоко зачепили громадянські та релігійні почуття царя і всього народу. Їм здавалося, що так думати й таке радити може лише той, хто зрадив істинну віру в Ізраїлевого Бога й забув історію богообраного народу. Господь не допустить, щоб святе місто опинилося в підпорядкуванні Вавилону, а скарбницю храму було пограбовано! Єрусалим був місцем проживання Господа, і падіння міста означало б перемогу інших богів над істинним Богом. Винесення священних посудин із храму й переміщення їх до Вавилону затаврувало б незмивною ганьбою Самого Бога, оскільки ці посудини були присвячені Йому. Неможливо уявити собі, щоб Господь у Своїй праведності і святості допустив таке! Хоча небезпека велика, та вона минуща. Як за днів пророка Ісаї, Бог втрутиться, зламає військо царя вавилонського біля воріт Єрусалима й тим самим покаже непорушність Божого граду і святилища на радість Свого багатостраждального народу.

Однак Єремія все бачив інакше. Хоч як це суперечило його власним бажанням, хоч як боляче було його серцю, він не міг підтримати надії народу цього разу. Єремія був реалістом і як пророк цілковито залежав від Бога, тому він інакше розумів дії Господа й неминучі події. Спасіння народу Єремія бачив лише в його підпорядкуванні Богу та у припиненні будь-якого опору.

Справжні Божі пророки своїм духовним настроєм разюче відрізнялися від основної маси народу. Вони йшли всупереч своїм сучасникам, тому були самотніми й знехтуваними в суспільстві. Божі пророки височіли не лише над звичайними людьми, а й над своєю епохою загалом. Одкровення, які вони передавали, нерідко ставали програмою для наступних поколінь.

На відміну від Єремії, пророк Ананія говорив приємні промови. Він твердо стояв на фундаменті переказів старців, тому сміливо зірвав з Єремії ярмо, розтрощив його і сказав: «Так говорить Господь: Протягом двох років саме так Я зламаю ярмо Навуходоносора, вавилонського царя, знявши його зі шиї всіх народів!» (Єр. 28:11).

Це пророцтво здавалося дуже мужнім і гідним довіри. Промова Ананії звучала патріотично. Єремія ж,
мабуть, цієї миті почувався настільки погано, що, нічого не сказавши, покинув храм. Хіба він міг заперечити? Єремія спирався лише на внутрішнє свідчення. Ананія покладався на досвід колишніх пророків і на давню історію їхнього народу. Однак принижений Єремія, який нічого не сказав на своє виправдання, був ушанований новим одкровенням. Бог наказав йому: «Йди і скажи Ананії слова, які говорить Господь: Ти зламав дерев’яне ярмо, але Я замість нього зроблю залізне ярмо» (Єр. 28:13).

Ця подія з давньої історії Ізраїлю наочно демонструє необхідність Божої основи для людської віри. Ананія безпідставно вірив у те, що сказав. Тому його надія на Бога закінчилася гірким розчаруванням. Він спирався на досвід віри інших пророків. Слова, які Ісая колись отримав від Господа для втіхи та зміцнення Свого народу, Ананія використав не за призначенням. Віра Ісаї свого часу отримала схвалення від Господа, а ось Ананія виявився лжепророком. Він вдавав, що вимовляє Божі слова, хоча насправді не отримував їх від Нього.

Чужий духовний досвід й обітниці, які Бог дав у минулому, можуть сприяти пробудженню та зміцненню віри лише в тому разі, якщо Господь через нове одкровення повідомить їх особисто нам. Інакше вони можуть спричинити марну віру, яка не йде від Бога.

Довіра та ілюзії зовні здаються дуже схожими, але яка нездоланна прірва їх розділяє! Довіра є результатом і плодом Божого одкровення, яке веде до життя. Ілюзії – це породження власних зусиль, які ведуть до загибелі.

* * *

З біблійного тексту, який наведено на початку розділу, видно, що Марта зазнала випробовування: їй забракло довіри до Христа, хоча підстави для неї були. Словами «Господи, вже чути запах...» (Ів. 11:39) Марта висловила протест Ісусу, Який наказав відкотити камінь від входу до гробниці Лазаря. Реакцією Ісуса на це стало питання: «Хіба не сказав Я тобі?..» (Ів. 11:40).

У тих словах, які Ісус говорив Марті раніше, вона мала знайти джерело й підставу для довіри Йому. Слово Христа було Його одкровенням. А справжня довіра Богові народжується, як ми вже бачили, лише через Його одкровення. Дароване людині, воно стає твердою основою для віри. Господь Сам відхиляє завісу таємниці, відкриває душі Свої задуми й дає сили для їх здійснення. Тому віра є прагненням людини до єднання з Богом, до нового життя.

До такого співтворення з Богом Ісус хотів привести й Марту. У Витанії вона зустріла Його словами: «Господи, якби Ти був тут, не помер би мій брат. Але й тепер знаю, що Бог дасть Тобі те, що лише попросиш у Бога. Ісус каже їй: Твій брат воскресне! Говорить Йому Марта: Знаю, що воскресне у воскресінні, останнього дня. Та Ісус їй сказав: Я є воскресіння і життя; хто вірить у Мене, – хоч і помре, буде жити. І кожний, хто живе й вірить у Мене, – не помре повік. Чи віриш ти в це?» (Ів. 11:21–26).

У цьому одкровенні Марта мала набути сили для довіри Господу в тих питаннях, які були для неї ще невідомі. Довіряти Богові в тому, у чому Він уже виявив Свою владу, не так і важко. Це не було складним і для Марти з Марією. Тому вони відразу, щойно їхній брат захворів, послали сказати своєму Другу та Вчителю: «Господи, той, кого Ти любиш, хворіє» (Ів. 11:3).

Тепер ішлося про довіру в зовсім іншій сфері. Воскресіння з мертвих перебувало поза їхнім колишнім досвідом. Марія та Марта бачили, як Божа сила виявлялася через Ісуса у зціленні людей. Хай якими були ці нещасні: кульгавими, сліпими, прокаженими, біснуватими, – усі вони, приходячи по допомогу до Вчителя з Назарета, відчували на собі Божу благодать і зцілювалися. Але те, що смерть і тління теж підвладні Христу, що Його слово дарує життя і воскресіння, цього Марія та Марта ще не знали.

Біля гробу Лазаря для всіх мало стати очевидним, що Ісус має повну владу і над смертю. Тому Він звернувся до Марти з такими словами: «Хіба не сказав Я тобі, що коли будеш вірити, – побачиш Божу славу?» (Ів. 11:40). Біля гробу померлого брата Марті належало стати свідком того, що божественна сила Ісуса потужніша за саму смерть, під натиском якої стогне й мучиться всяка плоть і якій ніхто не може опиратися.

Марта довірилася словам Ісуса. Вона знайшла в них підставу для віри в тій сфері, де ще не відчувала Його божественної могутности. І коли Марта повірила, то не зазнала розчарування. Її брат ожив за словом Господа. Марта побачила славу Божу, яка безмірно сильніша за царство смерти і тління.

Це дорогоцінний, життєво важливий урок і для нас. Бог перемагає смерть, Його благодать сильніша за людський гріх, про що свідчить не лише фізичне воскресіння Лазаря, а й духовне воскресіння багатьох людей.

В історії були такі періоди, коли здавалося, що безглуздо чекати від людей високої духовности. У них померло будь-яке прагнення до Господа, ніхто не шукав небесного, не прагнув істинної віри. Ні серед студентів, ні серед робітників, ні серед інтелігенції не було ознак духовного життя. Усі спроби оживити «мертві кістки» виявлялися безплідними. Діти Божі вдавалися до старих випробуваних методів, за допомогою яких Бог колись робив велике, пробуджуючи до життя тисячі душ, але це не мало успіху. Церква безсило стояла перед духовно мертвим світом. Лише у святому залишку зберігалося життя, як колись в Ізраїлі за днів пророка Іллі.

Однак Бог лишався всемогутнім, і для Нього не було нічого неможливого. У Свою годину Він заплакав і духом розжалобився, як люблячий Друг сказав їм: «Твій брат воскресне!» І хоча Господь зазвичай давав одкровення лише окремим душам, зроняючи в них надію на нове життя, це здебільшого приводило до духовного пробудження, ставало початком нового життя для багатьох.

Згадайте апостола Павла, Августина, Лютера, Веслі, Цинцендорфа, Сперджена, Бедекера й інших мужів Божих, які у своєму житті зробили велике. Що сприяло їхньому успіху? Чому вони могли працювати там, де інші вже ні на що не розраховували? Ісус говорив з ними й відкривав їм Себе. Його світло проникло в їхні серця та дало надію на життя, тоді як інші люди, дивлячись на навколишню дійсність, у безсиллі розводили руками. Уста вірних Богові чоловіків відкривалися для пророцтва, і їм було що сказати тим людям, які вважалися вже загиблими. Вони були слухняні голосу свого Вчителя, Який наказав їм: «Відваліть камінь!» Вони усунули перешкоду та забезпечили доступ життя до тих місць, де панувала смерть. І тоді почався рух серед «мертвих кісток» і можна було побачити, як тріумфує благодать і утверджується перемога життя над смертю.

ВІКНО В НЕБО

У ковчезі зробиш отвір,
і на один лікоть звузиш його вгорі.

Буття, 6:16

Ці слова Бог сказав Ною перед потопом. Ми не знаємо, навіщо потрібна така вказівка. Зрозуміло одне, що через такий отвір погляд Ноя спрямовувався вгору. Перед його очима мала відкриватися лише одна перспектива – небо! Ной мав зосередитися не на жахливому потопі навколо нього, а на Богові, Який вказував йому шлях до спасіння. Крім того, тільки через цей отвір у ковчег проникало світло в усі дні Божого суду на землі.

Вказівка про отвір у ковчезі, здається, могла стосуватися і внутрішнього стану Ноя. У своєму житті він отримав особливий доступ до Бога, і вікно в ковчезі мало йому нагадувати про це. Як ми через вікно бачимо навколишній земний світ, так і Ной, дивлячись угору очима віри, міг бачити світ небесний. Ной потребував спілкування з Отцем світла, Богом милосердя, Який дарував йому спасіння.

Отвір, який зробив Ной у рятівному ковчезі, був прообразом спілкування душі з Богом. Це спілкування здійснюється вірою і, з Божої милости, не переривається навіть у період Його судів на землі.

Життя Ноя доводить, що в його душі було вікно віри, звернене до неба. «Ной був праведним чоловіком, досконалим серед свого оточення. Ной ходив з Богом» (Бут. 6:9), – повідомляє нам Священне Писання. А ось про сучасників Ноя сказано: «...Усі бажання їхніх сердець повсякчасно спрямовані лише на зло» (Бут. 6:5). Коли Ной усвідомив, наскільки згубним є стан його оточення, то відійшов від нього. Тому він знайшов благодать у Бога. Ной віддалявся від гріха й жив у спілкуванні з Господом. І коли над гріховним світом розпочався Божий суд, Ной виявився тією людиною, яка опинилася під захистом Господа.

Ной не почав би готуватися до потопу, якби не отримав про це одкровення. Він не знав би, що існує порятунок від загального суду, якби Сам Господь не доручив йому побудувати ковчег для себе та своєї сім’ї. Ной мав спілкування з Богом, тому й розумів причину того, що відбувається, і плани Господа, які охоплювали спасіння його сім’ї. У спілкуванні з Богом Ной бачив світло, яке було недоступне іншим людям. Завдяки цьому Ной серйозно сприйняв завдання, виконання якого врятувало його сім’ю. Він мав побудувати великий ковчег, який пізніше проніс його через води потопу. Коли вся земля зазнала Божого суду, для Ноя потоп ознаменував перехід до нового життя.

Духовні переживання і практичні дії Ноя свідчать про те, наскільки важливо людині правильно розуміти Господа. Це істинно й у наші дні. Що краще ми розуміємо Бога, то правильніше оцінюємо і той світ, у якому живемо. Коли Боже світло проникає в наше життя, ми здатні до здорового мислення, підкріпленого вірою.

Тому кожного християнина окремо, як і Божий народ загалом, має хвилювати питання: чи ходимо ми перед Господом так, як це робив Ной? Чи осяяв Він нас небесним світлом, указуючи шлях спасіння?

Розуміти Бога може навчитися лише той, хто живе в постійному спілкуванні з Ним. Як діти, спілкуючись із батьками, поступово навчаються від них, так і ми, спілкуючись із Богом, крок за кроком осягаємо Його сутність. Це було б неможливо без взаємодії з Ним. Без вікна в небо Божі одкровення недоступні. Той, хто з вірою дивиться вгору, побачить майбутні події, які приховані від інших. Він буде здатний на рішучі дії, рятівні для нього самого та його близьких.

Звільнення від загибелі стало великою подією в житті Ноя, проте його близькість із Богом була важливішою. Їхнє спілкування не могли перервати жодні зовнішні події. Нехай усе навколо руйнувалося, під натиском стихії Ной багато втратив, протягом тривалого часу був змушений перебувати в ковчезі, проте він не втратив живого зв’язку з Богом.

Спілкування з Господом не залежить від обставин зовнішнього світу. Усе навколо може змінитися, знецінитися, найміцніші на землі зв’язки можуть розірватися, але ніщо не зачинить для нас вікно в небо, не позбавить спілкування з Богом. Тому псалмоспівець із вірою в серці вигукує: «Коли б я пішов навіть долиною смертної тіні, не боятимуся лиха, бо Ти зі мною» (Пс. 23:4). Хоча життєвий шлях Йосипа пролягав через єгипетську в’язницю, Господь був із ним. Хоча трьох друзів Даниїла кинули в розжарену піч, та з ними був четвертий, подібний до Сина Божого (див. Дан. 3:25). Хоча Давид за років царювання Саула зазнав гоніння, навіть тяжкі переживання у Ціклаґу не позбавили його надії на Бога. Багато історичних свідчень підтверджує, що ні лиха, ні скорботи, ні суд, ні смерть не можуть позбавити дітей Божих спілкування з Богом, хіба Він Сам перерве його.

Мало що змінилося з давніх-давен. Нас, як і раніше, мучать страждання і біди, ми проходимо випробування і боротьбу, але, як і в давнину, усе це покликано лише зміцнювати нашу віру. Жодні негаразди й переживання не можуть порушити, а тим паче позбавити нас спілкування з Богом. Духовна перемога апостола Павла, яку ми бачимо в Посланні до римлян, ніколи не буває настільки близькою для нашого серця, як у години випробувань: «Адже я переконаний, що ні смерть, ні життя, ні ангели, ні влади, ні теперішнє, ні майбутнє, ні сили, ні висота, ні глибина, ні будь-яке інше творіння не зможе нас відлучити від Божої любові, яка в Ісусі Христі, нашому Господі!» (8:38, 39).

Отвір у ковчезі давав Ною можливість дивитися вгору й водночас позбавляв його огляду внизу. Коли вода почала спадати, Ной не міг побачити крізь вікно, чи висохла земля. Можливо, він би занепав духом, утратив мужність і твердість у своєму сподіванні, якби став свідком сумних сцен, що відбувалися навколо ковчега. Тому Бог позбавив Ноя можливости дивитися вниз, дарувавши йому право здіймати свій погляд до неба.

У цьому й ми маємо цінний урок. Хто бачить лише біди, гріхи народу, власну неспроможність, той неодмінно почне тонути, як це колись трапилося з Петром. Іти по воді, до того ж у бурю, можна лише дивлячись на Ісуса. Перемагати у важких обставинах можуть лише ті душі, які дивляться на Господа, Який незмінно керує всіма подіями у світі. Господь хоче, щоб Його діти під натиском бід не відступали, не боялися, а ставали сильними у Христі, витримували всі випробування й вірою перемагали.

Хто з нас не переживав тяжкого почуття, коли бачив недуги братів? І хто не холонув у любові, не слабшав у вірі, коли поставав перед великими труднощами? Погляд униз негативно впливає на переможне життя. Тому будемо дивитися на Ісуса і сподіватися на Нього, доки й для нас не засяє зоря нового дня!

ВІКНО
В БІК ЄРУСАЛИМА

Дізнавшись про підписаний указ, Даниїл пішов
до свого дому, вікна якого в його горішній кімнаті були відкриті в бік Єрусалима, і тричі на день він схилявся на коліна і молився, прославляючи свого Бога, як він зазвичай робив і до цього.

Даниїла, 6:10

Так само як вікно в ковчезі свідчило про спілкування Ноя з Богом, вікно в домі Даниїла вказувало на спрямованість його віри.

Вірність Даниїла в молитві – найпрекрасніше з усього, що ми знаємо про цього пророка. Ця вірність указує на джерело, з якого Даниїл черпав сили в духовному житті. Зауважте, Священне Писання не показує нам жодної темної плями в житті Даниїла. Він бездоганно прожив юність, залишився вірним Богові, несучи службу у Вавилоні. Він передав ближнім Божі одкровення й відповів на запитання, чого не міг зробити жоден мудрець. Даниїл залишався вірним Богу в усіх випробуваннях і негараздах, які траплялися на його шляху. Навіть у похилому віці його життя було настільки гармонійним, зрілим і ствердженим у Богові, що він не вжив жодних заходів, дізнавшись про указ, який видав цар Дарій. Як і раніше, Даниїл тричі на день схиляв коліна й молився Богові, прославляючи Його.

Можна було б припустити, що перед новими випробуваннями Даниїл десь усамітниться і в тиші приготується до важкої боротьби. Однак він цього не потребував, бо не вважав за потрібне до чогось готуватися. Душа Даниїла й усе його життя перебували у цілковитій гармонії з Богом, і тому він не збентежився, побачивши наближення нових випробувань для його віри. Звістка про те, що цар Дарій видав указ, нездійсненний для вірних Господу, не порушила внутрішній мир Даниїла та його спілкування з Богом.

Звідки ж він брав сили для цього дивовижного життя у святості? Де у серці Даниїл знаходив спокій, переживаючи бурі? Він мав таке саме тіло, як і ми, і служив тому самому Богові. Однак Священне Писання відкриває нам головне: життя Даниїла проходило у спілкуванні з Богом! Його віру зміцнювало це спілкування, й вона не занепадала. Хто знайшов сенс життя в Бозі, той зростає від сили до сили. Такі люди навіть у старості приносять плід, вони соковиті та свіжі, свідчать про Господа та Його вірність (див. Пс. 92:13–16). Вірність Бога народжує вірність і в людині, що присвятила Йому життя.

Даниїл був вірний у всьому. І у своєму служінні Богу, і в царському служінні. Про його вірність знало багато сучасників. Коли вороги спостерігали за життям і роботою Даниїла, вони не могли знайти в ньому жодного недоліку чи похибки, бо він був вірний. Вони змушені були визнати: ми не знайдемо приводу для звинувачення Даниїла, хіба що в його служінні Богові.

Жодної похибки, тільки вірність у служінні! Яке добре свідчення від зовнішніх! Вавилон не зробив життя і служіння Даниїла язичницькими. Пророк жив у світі, але не від світу. Небо позначалося навіть у його служінні язичницькій державі. У житті Даниїла було достатньо ситуацій, які спонукали його відмовитися від своїх принципів і почати жити за звичаями світу. Однак він нічим не опоганився і, навіть служачи цареві, залишався рабом Божим. Даниїл у будь-якій справі відчував власну відповідальність перед Ним. Службу царя він сприйняв як від Бога і все в житті робив як перед Ним. Тому його душа лишалася чистою, хоча протягом багатьох років йому доводилося брати участь у роботі уряду язичницького Вавилону.

Досвід Даниїла показує, що при близькому спілкуванні з Богом можна зберегти себе неопоганеним від світу. Якщо ми наслідуємо приклад Даниїла, то навіть у вирі життя цього світу, у виконанні своїх робочих обов’язків, у повсякденних земних клопотах збережемо себе чистими. Християнська сутність нашого життя лишиться неушкодженою, бо на першому місці в нас спілкування з Богом.

Саме так Господь робить наше життя насиченим благословеннями й силою, доводячи Свою вірність. Життя Даниїла в Ізраїлі, імовірно, не стало б духовно багатшим, наповненим одкровеннями та допомогою згори, як це було у Вавилоні. І ніколи б Йосип не став рятівником для своїх братів і для всього народу, якби Господь не переселив його до Єгипту. У мирському оточенні ці мужі Божі стали провідниками Його благословень. І, бувши на своєму місці, вони випробували вірність Господа. Тут дозріла їхня віра, яку не зламали підступи ворогів. Тут вони стали переможцями і, так само як апостол Павло, завершили життя і служіння переможною хвалою. Яка славна перспектива відкривається тим, кого Сам Бог поставив на служіння громадянському суспільству!

Світ погано розуміє погляди Божих людей, проте майже завжди визнає їхню вірність у служінні. Так, роботу Даниїла високо оцінили вавилонські правителі. Навуходоносор і Валтасар ушанували Даниїла надзвичайно почесним становищем у суспільстві. Можна припустити, що, коли Бог уразив Навуходоносора божевіллям і той був ізольований від суспільства, управління цією державою здійснював Даниїл. Дарій Мідієць також високо цінував Даниїла й запропонував йому один із найвпливовіших постів у своєму царстві.

Даниїл лишався вірним юдеєм навіть у Вавилоні, хай би яку посаду йому доводилося обіймати. Він ніколи не забував свою батьківщину, не зрікався спадщини, яку Бог ввірив ізраїльському народові, не зводив очей із храму, де був посвячений Господу жертовник. У Вавилоні, у домі Даниїла було вікно, відчинене в бік Єрусалима, і це свідчило про те, що тут живе переселенець, який навіть через десятиліття не став своїм на чужині. Те, що Даниїл почувався таким, добре видно з його розмови з Богом (див. Дан. 9). Йосип не хотів, щоб його поховали в Єгипті, хоч і носив на шиї золотий ланцюг фараона. Він твердо вірив у повернення своїх братів на батьківщину і перед смертю наказав їм узяти його останки.

Туга за батьківщиною і сьогодні живе в усіх серцях, посвячених Богові. Хто справді народився згори, той ніколи не буде на землі своїм. Хай яким би доброчинним було тут наше служіння, яким би добрим не став наш вплив, ми разом з апостолом Павлом тужимо в очікуванні викуплення цього тіла. Хто народився від Бога, той більше не почувається у світі як удома, оскільки тут панує плоть. Як і апостол Павло, ми долучаємо себе до сонму святих, які були на землі мандрівниками та прибульцями. Сподівання спасенних поєднуються із закликом Святого Духа і всієї Церкви Христової: «[Так], прийди, Господи Ісусе!»

Такі душі тужливо запитують:

Чи знайде душа на землі рідний дім?

Звідки тут мирний притулок й спокій?

Не може нам дати цей світ у собі

Притулку, де зло не зашкодить тобі.

Але потім вони із живою надією вигукують:

Ні-ні! Цей світ зовсім чужий,

Лише в Царстві Небесному для нас є спокій!

З такою самою вірою та переконаністю апостол Павло закликає вірних шукати горішнього, а не земного (див. Кол. 3:1, 2). Апостол знав, що християнська душа почуватиметься як удома лише там, де перебуває Христос. Це пережили й багато мучеників, які вже в першому столітті своєю кров’ю окропили шлях до небесної оселі. Вони зазнали ганьби, наклепу, страждань і тортур. Їх кидали до в’язниць, спалювали живцем, але вони не зрікалися своєї небесної батьківщини. Як і Степан, вони бачили відкрите небо й чули підбадьорливі слова від свого Царя та Господа. Вони були розіп’яті для світу, перш ніж їх розпинали на хресті або спалювали на багатті. У них можна було відібрати тимчасове, але не вічне. Вони мали спадщину святих.

Оскільки й ми належимо до Божої сім’ї, тож дбаймо про те, щоб наше вікно в бік Єрусалима завжди було відчиненим. Нехай хитаються земні основи – ми ж маємо небесну спадщину, яку ніхто не зможе в нас відібрати. «[Так], прийди, Господи Ісусе!»

ВІКНО MEЛXОЛИ

Так сталося, що коли Господній Ковчег входив у Місто Давида, дочка Саула Мелхола
подивилась у вікно і, побачивши царя Давида, який, підтанцьовуючи, підскакував перед Господом, відчула до нього у своєму серці зневагу.

2 Самуїла, 6:16

У житті царя Давида настав дуже радісний день. Уже давно він хотів перенести Господній Ковчег до свого міста. Після того як Бог прихилив до Давида серця ізраїльтян, цар вирішив здійснювати своє служіння в Його присутності. Ковчег, символ Божої присутности, мав бути не десь у провінції, а в центрі країни, у столиці Ізраїлю, де жив Давид.

Запалившись цим бажанням, Давид ще три місяці тому був готовий перенести Ковчег заповіту до Єрусалима. Однак тоді йому довелося зазнати розчарування. Коли Узза, який супроводжував процесію, побачив, що воли нахилили віз, він торкнувся Ковчега. «В цю мить запалав Господній гнів на Уззу, і він був уражений Богом за виявлену необережність, – там, біля Божого Ковчега, він помер» (2 Сам. 6:7).

Радість свята було затьмарено, Давид злякався й передумав везти Божий Ковчег до Єрусалима. Цар сподівався, що присутність Господа додасть йому благословення, але побачив, як Бог чинить суворий суд. Давид спочатку не міг цього зрозуміти. Він ще не збагнув таємниці того, що присутність Бога є страшною для всього нечистого, але благодатною для людини, яка прагне спілкуватися з Ним. Збентежений Давид наказав залишити Ковчег заповіту в будинку ґатянина, на ім’я Овед-Едом. Та незабаром виявилося, що присутність святині в домі Овед-Едома призвела до того, що той почав дивовижним чином процвітати! Дізнавшись про це, цар вирішив усе ж таки перенести Ковчег у Єрусалим. Бажання благословенного спілкування з Богом здолало в серці Давида колишні страхи.

Що ближче Божий Ковчег був до Єрусалима, то більше радів Давид. Цю радість поділяли з ним усі ізраїльтяни. Ковчег внесли в місто з радісними вигуками і звуками сурм. Однак Мелхола, дочка Саула, побачивши у вікно, як цар відкрито виявляє свою радість, принизила його у своєму серці. Коли Давид повернувся до свого дому, Мелхола дорікнула йому: «Як же достойно прославився сьогодні Ізраїльський цар, оголившись перед очима служанок своїх воїнів, як оголюється хіба що якийсь легковажний гульвіса» (2 Сам. 6:20).

Вона засудила Давида за найщирішу й найчистішу радість. Однак цар відповів Мелхолі: «Я веселився й танцював перед Господом, – перед Господом, Котрий віддав перевагу мені замість твого батька, як і замість кожного з його роду, поставивши мене правителем над Господнім народом, над усім Ізраїлем!» (2 Сам. 6:21).

Серце Давида сповнювала не гріховна пристрасть, а радість за Господа! Нарешті здійснилася його давня мрія: Господь оселився у столиці Ізраїлю, і тепер можна здійснювати служіння під Його благословенною рукою. Саме це почуття спонукало Давида радіти.

Звичайно, цар виявляв свою радість у дусі старозавітних традицій. Сьогодні ми б сказали йому: «Давиде, твою щиру радість за Господа можна було б виявити дещо стриманіше». Однак, зважаючи на звичаї часу, коли жив Давид, не нам його судити. Та й ми самі часом переживаємо такі хвилини щастя.

Давид радів усім серцем. І йому, мабуть, було важко чути слова Мелхоли, адже цей докір ішов від близької йому людини. Постає питання: чому Мелхола так погано розуміла Давида. Адже вона була його дружиною, належала до одного з ним народу, разом із царем випробовувала Божі благословення. І все ж вона висміяла Давида, порівнявши його радість за Господа з розбещеністю гульвіси.

Тут ми маємо справу з певним духовним законом. Віра Мелхоли відрізнялася від віри Давида, і тому жінка не зрозуміла радости царя. Вона не розуміла його прагнення, тож не могла збагнути і його радости. Мелхола виявила власну духовну нечутливість, бо не усвідомлювала присутности Господа і того, що Він відтепер мешкатиме серед Ізраїлю. Вочевидь, Мелхолі було достатньо знати, що Ковчег заповіту десь у Кір’ят-Єарімі, і вона не відчувала жодного бажання молитися безпосередньо перед Богом і служити Йому. Тому Мелхола не могла побожно говорити про велику святиню і по-справжньому її цінувати.

Слова Мелхоли завдали Давидові болю. Забути таке завжди важко, адже найболючіші переживання ми маємо тоді, коли наші щирі пориви втоптує в багнюку нерозуміння близьких людей. Так було завжди. Діям святих людей опираються ті, хто не йде шляхом віри. Це схоже на те, як одного разу Анна в Шіло, у молитві простягнувшись перед Господом і виливаючи Йому своє горе, зіткнулася з нерозумінням священника Ілія. Той, спостерігши, що Анна довго молиться, вирішив, що жінка п’яна, і дорікнув: «Доки залишатимешся п’яною? Йди й витверезись від спожитого тобою вина! Але, відповідаючи, Анна сказала: Ні, мій володарю! Я просто нещасна жінка! Я не пила ні вина, ані іншого п’янкого напою, а просто виливаю перед Господом свою душу. Будь ласка, не вважай своєї слугині за якусь негідницю, адже це я від надмірної туги та великої печалі досі промовляла» (1 Сам. 1:14–16).

Анна журилася про те, що її життя було безплідним для Бога і для народу. Коли інші раділи, споживаючи жертовну трапезу, вона з великим сумом розмовляла з Господом. І зрештою вимолила в Бога Самуїла, великого пророка, який став для народу джерелом багатьох благословень і одкровень.

Анну також не розуміли сучасники. Вона, пройшовши страждання, здобула віру і змогла отримати те, що інші вважали за неможливе. Якби серед нас з’явилося більше таких дітей Божих, які, як Анна, плакали б за своїм безплідним життям, у стражданнях вірили, що Господь і через них може вчинити плід, то й сьогодні ми здобули б таких пророків, яким був Самуїл в Ізраїлі.

Хто не готовий приймати страждання, хай звідки вони приходять, той не здійснить діл віри, через які інші християни отримують натхнення та благословення. Кого турбує лише те, що він уже має, хто задоволений своїм духовним станом, той менше страждатиме. А того, хто, як Ной, будує ковчег, коли інші одружуються й виходять заміж; хто, як Анна, простягається перед Богом, коли інші сидять за жертовною трапезою й радіють, – того і в наші дні не зрозуміють. Однак така душа отримає від Бога дещо велике. Вона піде вперед туди, де інші не бачать виходу. Вона вдихатиме цілюще гірське повітря, про яке ніколи не дізнаються ті, хто залишився в долині. Перед нею розчахнуться ворота, недоступні для інших. Вона відчує силу воскресіння, яка для інших лишиться невідомою.

Нерозуміння і страждання не можуть збити зі шляху віри тих, хто вірний Богові. Такі душі разом з Давидом скажуть: «Я готовий принизитись у власних очах ще більше...» (2 Сам. 6:22). Про це апостол Павло писав так: «Бо я вважаю, що страждання теперішнього часу нічого не варті порівняно з майбутньою славою, яка має з’явитися нам» (Рим. 8:18).

Бог радіє такій вірі, яка розчищає місце для нових потоків благословень, яка, попри нерозуміння ближніх, наважується йти в майбутнє. Можливо, вас висміюватимуть за сухі канали, які ви копали в пустелі, але одного разу їх наповнить жива вода для спраглих людей.

Думаю, тепер нам зрозуміло, чого навчає вікно Мелхоли. Воно вказує на поширений гріх засудження ближнього. Нехай це вікно в нашому житті завжди лишається зачиненим! Якщо ми навіть не розуміємо, що спонукає нашого брата, не поспішаймо засуджувати його, як колись Мелхола засудила Давида. Якщо ми бачимо, що хтось стежить за нами через своє вікно й суворо супить брови, втішимося тим, що Господь знає і висоту нашої радости, і глибину смутку.

ВОГНЯНЕ ВИПРОБОВУВАННЯ

Тоді Навуходоносор запалав гнівом щодо Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо, і вираз його обличчя змінився. Він заговорив, і звелів розпалити піч усемеро сильніше, ніж її зазвичай розпалювали, і найпотужнішим мужам свого війська наказав зв’язати Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо і кинути їх у палаючу вогнем піч.

Даниїла, 3:19, 20

На долю трьох друзів Даниїла – Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо – випало вогняне випробування. Таке трапляється з усіма. Бог робить так, що на певному етапі життя дієвість віри Його дітей перевіряють у вогні.

Де ж у цей час був Даниїл? Ми його не бачимо серед тих, чия віра проходила через вогняне випробування. Де він був? На це можна просто відповісти: «Ми не знаємо». Зрозуміло одне: у центрі драматичних подій його не було. Золоті самородки, пройшовши через вогонь, очистилися, витримали немислиме випробування, і це сталося без Даниїла. Бог подбав про те, щоб Його вірний слуга був десь в іншому місці, коли небезпека була велика.

Після низки випробувань у житті Даниїла настав період відносного спокою. Згодом, за царя Дарія, віру Даниїла знову буде перевірено на міцність, проте тепер біда його не торкнулася. Цього разу важке випробування випало не Даниїлові, а його друзям. Дотепер усі життєві труднощі вони долали разом, хоча основний тягар відповідальности був на Даниїлові. Його друзі разом із ним страждали, боролися та перемагали. Однак, як самостійні Божі воїни вони ще не виступали. І ось тепер настав час, коли весь тягар відповідальности вони мали взяти на себе.

Такою є Божа педагогіка. Він веде нас по життю й виховує, щоб кожен досягнув зрілої віри і зробився стійким у Господі. Якщо раніше ми проходили випробування разом із сильними духовними особами, то тепер Бог створює такі обставини, за яких ми маємо діяти самостійно. Так, Бог подбав про те, щоб Лот згодом відокремився від Авраама. Спочатку їхнє духовне життя було спільним, під керівництвом Авраама. Але настав час, коли Лоту вже треба було ходити перед Богом самому. Ми знаємо, як у цих обставинах він себе виявив. На жаль, Лот так і не став цілком самостійним і не може бути для нас взірцем віри. Бувши сам врятований, як «головешка, вихоплена з вогню» (див. Зах. 3:2; Юд. 1:23), він не зумів врятувати інших. Але як здолали випробування друзі Даниїла?

Насамперед звернімо увагу на те, що Шадрах, Мешах та Авед-Неґо говорили цареві про свою віру. Відкрите сповідання цих молодиків свідчить про їхні переконання і про те, якими принципами вони керувалися. Коли Шадрах, Мешах та Авед-Неґо відмовилися вклонитися золотому бовванові, Навуходоносор запитав їх: «...Який Бог вас врятує з моїх рук?» (Дан. 3:15). Так каже земний тиран, який усвідомлює власну силу. Однак, хоча багато що перебуває у владі цього світу, Божі люди не належать йому. Святі спочивають у Божих руках. Господь зберігає їх як зіницю ока. Світ може поширити свою владу на них лише настільки, наскільки це дозволить Господь.

Що ж юнаки відповіли самовпевненому царю вавилонському? «Але Шадрах, Мешах і Авед-Неґо, відповідаючи цареві Навуходоносору, сказали: Ми не маємо потреби тобі відповідати на ці слова. Адже наш Бог, Котрому ми служимо, сильний вирвати нас з палаючої вогнем печі і врятувати з твоєї руки, царю! Якщо ж цього не станеться, то нехай тобі буде відомо, царю, що твоїм богам ми не служитимемо і золотій статуї, яку ти поставив, не поклонимось!» (Дан. 3:16–18).

Це були ті святі принципи, на яких ґрунтувалися переконання друзів Даниїла, які виявили вірність Богу. Навуходоносору слід знати, що служіння йому, як земному цареві, має свої межі. Існують речі, щодо яких віра сміливо заявляє: «Цього не буде!» Друзі Даниїла вірно служили правителю могутнього Вавилону, але пасти ниць перед бовваном вони не могли. Вони поклонялися істинному Богу і свято шанували Його одного. Для них було неможливо схилити коліна перед будь-якою земною статуєю. Коли світ вимагає поклоніння своїм псевдоцінностям, справжня віра відповідає на це рішучою відмовою.

Шадрах, Мешах і Авед-Неґо заявили, що Бог може врятувати їх від руки царя. Однак вони не стверджували, що Бог це обов’язково зробить. Вони не мали такої впевнености, а свідчили лише про те, що добре знали. Справжня віра лишається тверезою у своїх судженнях. Для друзів ясно було лише те, що Бог може їх урятувати. Чи це буде і як це буде – лишалося таємницею. Однак юнаки знали, що Бог має вихід навіть зі смертельної небезпеки. Стверджувати більше вони не наважувалися.

«Якщо ж цього не станеться...» – продовжували Шадрах, Мешах і Авед-Неґо. «Може так бути, що Бог, Якому ми служимо, не врятує нас від смерти», – означали їхні слова. Друзі знали, що Божих людей нерідко вели на заклання, як овець. Господь допускав їхнє мучеництво й тимчасову перемогу тиранів. Благочестивий Навот з Єзрееля одного разу наважився сказати «ні» цареві Ахаву, який зажадав отримати собі спадщину батьків Навота (див. 1 Цар. 21). Принциповість вартувала Навотові життя. Бог не завжди рятує від смерти Своїх вірних рабів. Про це фактично і сказали цареві друзі Даниїла: «Якщо ж цього не станеться, то нехай тобі буде відомо, царю, що твоїм богам ми не служитимемо і золотій статуї, яку ти поставив, не поклонимось!» Вони вважали за краще йти шляхом страждання і смерти, але залишатися вірними Господу. Для них Божі заповіді були дорожчими за життя. Віра цих юнаків виявилася здатною взяти з руки Господа гірку чашу.

Як же Навуходоносор відповів на цю сміливу заяву? Він наказав стратити юнаків. За розпорядженням царя слуги розпалили піч усемеро сильніше, ніж зазвичай. Останнім аргументом тиранів проти віри завжди був суворий вирок. Вони могли, окрім печі, поставити шибеницю (як у випадку з Мордехаєм), або зіслати на довічно на острів Патмос (як апостола Івана), або спорудити хрест, на якому розіп’яли Спасителя людства. Тирани завжди прирікали на смерть тих, хто мав мужність коритися більше Богові, ніж людям. Тому Господь Ісус попереджав Своїх учнів, що їм доведеться пройти через страждання.

Та хай якою суворою є відповідь світу цього на пізнання істинної віри, він ніколи не зможе позбавити Божий народ найголовнішого. Можливості тиранів не виходять за межі земного світу. А діти Божі мають цінності нетлінні, життя вічне. Хоча тирани можуть кинути Павла та Силу до в’язниці, зіслати Божих людей на заслання, обезголовити Івана Хрестителя, приректи їх на вогнище, як Яна Гуса, кинути в розжарену піч, як Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо, проте найважливішого в їхньому житті – спілкування з Богом – вони не можуть позбавити. І хоча піч розпалили всемеро сильніше, ніж зазвичай, друзі Даниїла, які виявили вірність Господу, не зазнали жодної шкоди: з ними у вогні був четвертий, схожий на Сина Божого.

Навіть виконавши жорстокий вирок, не можна позбавити святих спілкування з Богом. Хоча Йосипа брати продали до Єгипту, у чужий йому світ, Бог лишався з ним. Хай де Йосип був: у домі Потіфара чи у в’язниці – він усюди лишався вірним Богу. І Священне Писання говорить, що Господь був із Йосипом (див. Бут. 39:2, 21). Бог не полишив і друзів Даниїла. Він сьогодні перебуває і з нами!

Навіть якщо настане важкий час, коли ми, як колись Христос, вигукнемо: «Боже Мій, Боже Мій, чому Ти Мене покинув?» – у серці потім з’явиться впевненість, що Господь завжди з нами. Ніхто не може позбавити нас спілкування з Богом, нікому не до снаги відібрати в нас духовну радість. Історичні документи про християнських мучеників першого століття повідомляють про дивовижний духовний підйом, з яким вони йшли назустріч смерті. Як і Степан, ці християни бачили відкрите небо, і свідчили про це з великою радістю. Люди, які їх оточували, не могли зрозуміти цього незвичайного явища. Складалося враження, ніби мученики часом переставали відчувати біль: сила воскресіння наповнювала їх настільки, що вони робилися нечутливими до жорстоких дій катів.

Шадрах, Мешах і Авед-Неґо у своєму вогненному випробуванні пережили щось схоже. Вогонь не завдав їм шкоди і лише спалив пута, якими їх пов’язали. Водночас полум’я знищило тих царських слуг, які кидали юнаків у піч. Самі ж вони, на жах царя, вільно ходили серед вогню. Коли вороги ще вчиняли страту, віра вже святкувала перемогу. Усе, що змогла взяти у друзів Даниїла піч, розжарена всемеро сильніше, ніж зазвичай, – це пута, якими їх міцно зв’язали. Шадрах, Мешах і Авед-Неґо ввійшли в піч зв’язаними, а вийшли вільними. І навіть запах вогню не пристав до них!

Це тріумф віри, очищеної стражданням, яке їй підготував світ. Тирани, самі того не підозрюючи, своєю жорстокістю сприяють славі Божій і звільненню святого народу від пут, що обтяжують його. Як часто Церква Христова відчувала це протягом своєї історії! Богопротивники часто намагаються зв’язати Господніх дітей, але щоразу бачать їх вільними від пут.

О, якби народ Божий дивився і на вогняні випробування наших днів саме із цього погляду! Звичайно, ми переживаємо нині тяжкі часи, яких раніше ще не бачили. Однак і з цих випробувань ми маємо вийти вільними від колишніх пут. Бог допустив у нашому житті ці суди. Але труднощі, яких ми зазнаємо, не мають нам зашкодити, їхня духовна мета – звільнити нас для майбутнього служіння. Це і є те справжнє благословення, яке несе із собою період випробувань. Адже друзі Даниїла пережили в печі не суд, а визволення для вищого служіння.

Побачивши, що вогонь не вбив юнаків у печі і що з ними там був чоловік, подібний до Сина Божого, Навуходоносор наказав їм вийти, а потім вимушено визнав: «Благословенний Бог Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо, Котрий послав Свого ангела і визволив Своїх слуг, які на Нього покладались, – навіть порушивши наказ царя. Вони віддали власні тіла, аби лише не служити і не поклонятися жодному богові, крім свого Бога!» (Дан. 3:28).

Ми бачимо, що Навуходоносор заговорив зовсім інакше. Закликаючи Шадраха, Мешаха та Авед-Неґо до відповіді, цар раніше насолоджувався власною могутністю. А тепер він говорить про визволення, яке може здійснити лише всемогутній Бог. Побачивши на власні очі руку Господа, гордий цар схилився перед Ним і возвеличив Його рабів у своїй країні.

Так Господь веде Своїх обраних. Тому, хто знає цю істину, вже не страшний смертний вирок за віру. Бог хоче вивести нас із вогненних випробувань духовно зміцнілими, вільними від мирських пут і готовими до вищого служіння.

ПЕРЕРВАНЕ ПЕРЕМОЖНЕ ЖИТТЯ

Ісус роздер на собі одежу, впав долілиць перед
Господнім Ковчегом і лежав до вечора. Посипавши порохом свої голови, те саме зробили також Ізраїльські старійшини. Ісус у молитві говорив: О Владико Господи! Невже Ти справді перевів цей народ через Йордан, щоб видати нас у руки аморейців та знищити нас? Краще би
ми позостались і жили з того
боку Йордану.

Ісуса Навина, 7:6, 7

У житті Божого народу можливі поразки. І трапляються вони найчастіше тоді, коли доводиться розпочинати якесь нове служіння. Про це свідчить і наведений вище епізод зі Старого Завіту. Ізраїль під проводом Ісуса Навина вступив у землю, яку обіцяв йому Господь. І раптом з вуст сильного у вірі чоловіка чується це жалібне скиглення: «Краще би ми позостались і жили з того боку Йордану».

Чому ж Ісус Навин занепав на дусі в Обіцяному краї? Що сталося? Хіба Бог не наділив його всім необхідним для того діла, яке йому належало зробити?

Не дивно, коли духовні сили слабшають у тих, кого не покликав Бог на служіння. Однак Ісуса Навина це зауваження не стосується. Бог ясно й безперечно поставив його керівником Ізраїлю. Господь зробив це через Мойсея на очах усього народу. Після смерти Мойсея Бог покликав Ісуса: «Після смерті Господнього слуги Мойсея Господь звернувся до помічника Мойсея Ісуса, Навинового сина, з такими словами: Мойсей, Мій слуга, помер. Тож тепер піднімайся і переходь з усім тим народом через цей Йордан у край, який Я даю Ізраїлевим синам. <…> Будь хоробрий і мужній, адже ти маєш дати цьому народові в спадщину землю, про яку Я присягнувся ще їхнім батькам, що дам їм!» (Нав. 1:2, 3, 6).

Дуже цінно, коли Бог так ясно говорить про наше покликання й доручає зробити якусь працю. Це робить нас цілеспрямованими у служінні та сильними в подоланні труднощів. Великі завдання та благословення завжди пов’язані з чималими випробуваннями. Ми це бачимо також у житті Ісуса Навина та довіреного йому народу. Господь від самого спочатку знав про всі майбутні труднощі, поразки й розчарування, які чекають на Його народ. Тому покликання Ісуса було таким ясним і твердим, а підбадьорливе слово – сильним і натхненним. Ісус Навин не мав занепасти на дусі або виявитися нездатним до того подвигу, до якого його покликав Бог. Однак ми бачимо раба Божого, що простягся на землі перед Господом і жалібно зітхає: «Краще би ми позостались і жили з того боку Йордану!»

Ісус Навин сумував не безпідставно. Ізраїль тоді зазнав поразки в Обіцяному краї: народ Божий тікав від мешканців маленького містечка Гая. Такої ганьби Ісус не чекав. Тут йому дано обітницю, проте дійсність явно суперечила цьому. Очікування швидких перемог у Ханаані не виправдалося. Господь запевняв: «Кожне місце, де лише ступить ваша нога, Я дам його вам...» (Нав. 1:3). А насправді народ Божий зазнав поразки й показав ворогам свою слабкість. І все це – в Обіцяній землі. Після того як упали міцні стіни Єрихона, які зруйнувала віра Ізраїлю, на Гай пішли лише кілька тисяч воїнів. Вони були впевнені в перемозі, але повернулися посоромленими, лишивши на полі бою тридцять шість чоловіків.

Ця подія так вразила Божий народ, що він занепав на дусі. І навіть Ісус Навин глибоко журився і сумував: «Краще би ми позостались і жили з того боку Йордану!»

Таке в історії траплялося неодноразово. Успіхи в духовному житті, зріст і благословення ніколи не давалися народові Божому без труднощів і навіть поразок. Хоча міцні бастіони цього ворожого нам світу падали, як ті стіни Єрихона, та коли справа стосувалася інших, часом незначних проблем у християнському житті, ми раптом виявляли свою цілковиту неспроможність. Це можна порівняти з тими лисенятами, які псують квітучий виноградник і роблять його безплідним попри всю його зовнішню силу (див. Пісн. 2:15).

Багато християн озирається на минуле, на великі справи Господа, які відбувалися в нашій країні останніми десятиліттями. Благодать Божа запускала в рух громади вірян, пробуджувала в них прагнення плідного життя у Христі. Багато хто з християн відчував незадоволення своїм духовним станом і прагнув справжнього спілкування з Богом, життя з надлишком, з повною віддачею Господу. Коли спраглим душам на основі Священного Писання відкрилися нові горизонти віри, багато хто з них почув заклик перейти через Йордан і вступити у володіння спадщиною від Господа. Як багато тоді було охочих мати те, що стало доступним у Господі! Багато християн усвідомило, що їхнє духовне життя подібне до мандрівки Ізраїлю пустелею. Народ ходив навколо неї, маючи обітницю, але не вступав у володіння.

Протягом останніх десятиліть наш Господь Ісус Христос закликав до сокровенного спілкування із Собою та Небесним Отцем багатьох учнів. Святий Дух дарував Божим дітям ту силу, якої вони раніше не мали. Значно більшою мірою, ніж раніше, вони пізнали благодать Христову. Багато хто з них присвятив себе Господу, став плідним і відчув на смак життя у Святому Дусі.

Чи не дивно, що в цьому чудовому русі освячення й посвячення Господу потім настало затишшя? Ба більше, деякі наші брати по вірі духовно впали, не встоявши під натиском ворога. Перетинаючись із такими людьми, можна було побачити, що в їхніх серцях оселилася зневіра, вони теж жалібно зітхали: «Краще би ми позостались і жили з того боку Йордану!»

Коли Ісус Навин вилив душу перед Богом, Господь почав говорити. Він відхилив завісу таємниці й показав справжню причину поразки. Ізраїль в особі Ахана взяв собі закляте і приховав його. Хоча згрішила лише одна душа, та лихо спіткало весь народ. Бог спілкувався з народом, як з єдиним організмом, навчаючи його розуміти духовну істину: «І якщо страждає один член, з ним страждають усі члени» (1 Кор. 12:26).

І в наші дні гріхи окремих християн відбиваються на всьому народі Божому. Усі ми певною мірою відчуваємо на собі вплив громадської думки, яку через гріхи деяких християн переносять на всю Церкву. Бувши членами одного тіла, голова якого – Христос, ми всі відчуваємо біль, коли хтось із нас тяжко хворіє. Одним Духом ми хрещені в одне тіло (див. 1 Кор. 12:13) і тепер разом несемо не тільки радості і благословення, а й тягарі одне одного.

Дивно те, що ганьбу гріха швидше за інших і сильніше відчувають ті, хто найменше винен у тому, що сталося. Коли Церква Христа, обтяжена чиїмось гріхом, переживає поразку в боротьбі зі світом і силами темряви, це насамперед відчувають непорочні серця. Чисті душі страждають першими, і до того ж важко, через будь-яке осквернення, тоді як ті, хто згрішив, часто лишаються байдужими до цієї біди. Як і пророк Йона, вони безтурботно сплять у трюмі корабля тоді, коли інші постять і моляться, намагаючись з’ясувати причину лиха, що спіткало їх усіх.

Гріх навіть святих людей може зробити глухими, лицемірними й байдужими, якщо вони не боротимуться з ним. Горе тому, хто, маючи на своїй совісті плями гріха, намагається сховатися! Ніхто не зможе сховатися від Бога. Не вийшло це і в Ахана, який украв закляте.

Бог чує волання Свого скорботного народу і, як і раніше, каже: «Встань! Чому ти лежиш долілиць? Ізраїль згрішив, порушивши Мій Заповіт, який Я звелів їм дотримуватись. Вони взяли дещо з заклятого, – фактично вкрали й приховали, поклавши серед своїх речей» (Нав. 7:10, 11).

Після цього одкровення Ісус Навин усе зрозумів. Господь спроможний вивести на світ те, що ховається в темряві. Тому, хто журиться перед Богом, Він відкриває очі на багато, зокрема й на гріхи, які заважають дітям Божим рухатися вперед.

В Ізраїлі виявилася людина, яка вкрала і сховала між своїх речей закляте. Це сталося, коли народ, святкуючи перемогу, ішов через зруйнований Єрихон. Бог наказав, щоб місто і все, що в ньому є, було заклято, і це закляте належало Йому. Окрім Рахав та її родичів, усіх жителів ворожого міста було вбито, а все срібло й золото, увесь посуд мідний і залізний мав стати святинею Господу. Застерігаючи народ, Бог сказав: «Вважайте, бережіться заклятого, аби вам самим не стати закляттям, адже, взявши щось із заклятого, ви тим самим наведете закляття на весь Ізраїльський табір і накличете на нього лихо!» (Нав. 6:18). Однак, попри це застереження, під час загальної урочистости з нагоди перемоги Божу заборону було порушено. Ахан побачив серед здобичі цінні речі, потайки взяв їх і сховав у своєму наметі.

Чи не в цьому часто криється причина наших поразок у битві із силами пітьми? Бог може привести до перемоги навіть слабкий, але неопоганений народ. Нові благословення й обітниці лише тоді дано дітям Божим, коли вони показують готовність жити відповідно до духовних принципів.

Ісус Навин злякався того, що народ Божий не зможе втриматися в Обіцяному краї, зазнає поразки від ворогів, тому йому краще було б залишатися за Йорданом. Однак причина тимчасової поразки Ізраїлю виявилася не пов’язаною із зовнішніми ворогами. Біда полягала у спробі народу Божого втримати зі старого життя те, що йому не потрібно було в Обіцяному краї.

Радість нового духовного життя з небесними одкровеннями тільки тоді ввійде в серце людини, коли вона буде готова докорінно змінитися. У наші дні причина поразок у народі Божому криється не стільки в навколишньому гріховному світі або слабкості християн, скільки в хибному переконанні, що, слідуючи за Господом, можна жити по-старому, виявляючи егоїзм, чинячи свавілля, усупереч застереженням Божим.

Якщо ми хочемо мати небесну спадщину, набути повноту життя в Ісусі Христі в усій силі та славі, то маємо уникати заклятого й не ховати в потайних місцях те, що засуджує Господь. Тільки той, хто не має наміру залишати Обіцяну землю, хто зрікається справ плоті, переходитиме від сили в силу і від слави в славу, отримуючи нові благословення, які даровано нам у Христі.

ЗБЕРЕЖЕНА СИЛА

Отже, Господь зберіг мені життя,
як і обіцяв. Вже минуло сорок п’ять років,
відколи Господь промовив ці слова до Мойсея. Протягом цих років Ізраїль мандрував пустелею, і от тепер мені вісімдесят п’ять років. Але й сьогодні я почуваю себе сповненим сили, як і тоді, коли посилав мене Мойсей; і яка була моя сила тоді, така моя сила і тепер, – чи то до битви, чи до походу.

Ісуса Навина, 14:10, 11

Існує життя, яке не міліє. Про нього каже псалмоспівець: «Праведник процвітатиме, як пальма, підніматиметься вгору, як кедр на Лівані. Посаджені в Господньому Домі, – такі процвітають у дворах нашого Бога. Навіть у пізньому похилому віці вони будуть плодовиті, соковиті й свіжі, аби сповіщати про справедливість Господню. Він – моя Скеля, і в Ньому немає жодної неправди» (Пс. 92:13–16).

Життя, яке народжує й живить вічність, має спільну з нею природу та не підкоряється закону тління. Хоча зовні людина поступово старіє, внутрішньо вона дією сили Божої щоденно оновлюється (див. 2 Кор. 4:16). Життя, джерелом якого є спілкування з Богом, не згасає. Смерть тіла – це не припинення життя. Наша душа лише звільняється від тлінного тіла, щоб одягнутися в нетлінне (див. 2 Кор. 5:1, 2), змінює свою оболонку. Смерть має владу над старим тілом, а не над новим!

Духовного життя не буває без служіння. Воно цілковито залежить від Бога і проходить у праведних справах, бо такий порядок встановив Господь. Життєві труднощі не роблять святих слабкими, не позбавляють їх мужности. Діти Божі витримують усі випробування й лишаються стійкими, готовими до подальшого служіння Господу.

Це добре демонструє життя Халева. Йому було вже вісімдесят п’ять років, він посивів у служінні Богові й на полях битв, але, сповнений сили та міцности, Халев стояв перед Ісусом Навином і просив його про спадщину, яку обіцяв йому Господь через Мойсея.

Сорок п’ять років минуло відтоді, як Халев був посланий до Ханаану оглянути землі. Протягом усіх цих років він був свідком багатьох сумних подій. Тисячі його братів впали в пустелі за зневіру й не ввійшли до Обіцяної землі. Його очі бачили Божі суди, які забрали тих, хто робив запеклим серце й опирався Господу. Халев болісно переживав те, що десять із дванадцяти чоловіків, які оглядали Ханаан, злякалися й після свого повернення похитнули довіру народу до Господа та Його слова.

Такі переживання не проходять безслідно для рабів Божих. Випробування або знесилюють їх, викриваючи цим відсутність віри, або ж навпаки зміцнюють, роблячи здатними до важливішого служіння. Халев залишився відданим Богові і прославив Його своєю абсолютною довірою до небесних обітниць. Тому Господь зберіг його під час судів над бунтівними братами та дозволив увійти у Святу землю, обіцяну народу Божому. Віру Халева було піднесено над невірою його сучасників. Тільки така випробувана віра наближає здійснення Божих обітниць.

І ось в історії Ізраїлю настав період перемог. Бог явив Свою могутність і відкрив шлях до всієї обіцяної землі. Народ радів, приймаючи обіцяну спадщину. Божі обітниці почали сповнюватися. Щось подібне відбувалося і з нами в останні десятиліття. Господь давав Своїм дітям одкровення і благословляв їхнє плідне життя у Христі. Примножувалося пізнання про небесну спадщину і про ті привілеї, які належать християнам за правом їхнього духовного народження. Діти Божі почали цікавитися не лише питаннями свого ставлення до світу та звільнення від гріха, а і простягатися далі, набувати багатьох духовних скарбів, обіцяних їм у Господі.

Християн почали хвилювати такі теми: наповнення Святим Духом, посвячення себе Богу, плідне служіння, близьке спілкування з Господом тощо. Багато вірних налагодило стосунки з Богом і вступило у володіння своєю небесною спадщиною. Для них безліч біблійних істин стали не лише догматичним ученням, а й особистим досвідом. Слідом за апостолом Іваном вони можуть повторити: «Те, що ми побачили й почули, сповіщаємо й вам...» (1 Ів. 1:3).

На жаль, серед Божих дітей у наші дні трапляються й розчаровані люди. Вони, мабуть, не були готові до тих труднощів і випробувань, з якими пов’язане духовне життя. Вони занепали на дусі, зневірилися в собі та в інших християнах, оскільки присвячене Богові життя зажадало від них несподіваної жертовности. Такі люди почали прислухатися до думки інших зневірених братів, які налякано говорили: «Земля, яку Господь нам обіцяв, звичайно, хороша, але ми бачили там велетнів і міста, вельми укріплені. Краще нам залишитися по цей бік Йордану!»

Нерішучі віряни потребують допомоги випробуваних рабів Божих, які, як Ісус Навин і Халев, попри застороги своїх братів, лишилися непохитними в покладанні на Бога. Слабкі діти Божі шукають духовної опори у сильних чоловіків, стійких у покладанні на Господа, які зберегли мужність під час входу в Обіцяну землю. Немічні хочуть, щоб їхні коліна зміцнилися, опущені руки знову здійнялися й отримали те, що дарує їм Бог. Їхні серця прагнуть ясности в життєво важливих питаннях, вони хочуть осягнути плани та наміри Божі. Вони незадоволені власним життям, бо воно не схоже на те, що Господь обіцяв Своїм дітям.

Бог хоче, щоб сильні у вірі християни допомагали слабким і знеможеним дивитися на Христа, Проводиря і Вершителя нашої віри. З якого ж джерела черпали мужність і впевненість Ісус Навин та Халев, тоді як решта народу була неабияк настрашена? На чому ґрунтувалася віра Халева, яка допомогла йому витримати всі труднощі та здолати всі випробування?

Безглуздо шукати цю силу в людині. Власні сили є перешкодою для перемоги в боротьбі, яку провадить наша віра. Тому Бог засудив і відкинув будь-яку надію на плоть. Такою дорогою немає можливости догодити Господу. Плотські сподівання несумісні з духом віри. Бог указує нам на прояви гріховної природи, яких ми не помічаємо, щоб їх було взято під контроль і засуджено. Сама людина не має надійного підґрунтя для переможного життя.

Джерело віри Халева було вічним, і основа його сили коренилася в Богові. Віра його ґрунтувалася на небесних обітницях і її зміцнював Господь. Це й робило Халева вірним і сильним у служінні. Віра і його діла були спрямовані на виконання Божих обітниць. Халев завжди пам’ятав обіцянку Господа дати у володіння Ізраїлю землю Ханаанську. Він добре знав Бога Ізраїлю, Його силу та вірність. І Сам Господь був для нього гарантією виконання всіх обітниць.

Халев не ігнорував труднощі, які чекали на Божий народ, і бачив силу ворога. Він усвідомлював усю серйозність становища напередодні вирішальних битв. Але ще більше Халев знав свого Господа й був упевнений, що Він має силу здійснити обіцяне. Ця духовна близькість із Богом підбадьорювала Халева, робила його сильним, випробуваним воїном, яким він і залишався до глибокої старости.

Маючи таку віру, Халев попросив і про особисту спадщину, обіцяну йому через Мойсея. Безліч боїв залишилося позаду, і народ Божий заволодів Святою землею. Тільки Халев не отримав ще обіцяного йому. Ісус Навин віддав йому Хеврон, коли той був ще ворожим оплотом, містом велетнів на чолі з найвидатнішим чоловіком, на ім’я Кір’ят-Арба (див. Нав. 14:12–15; 15:13–19; 21:11, 12).

Халеву виповнилося вісімдесят п’ять років, але він був готовий опанувати місце, де жили сини Енакови. Він не боявся могутнього ворога, бо Господь був його силою. Халев усім серцем покладався на Нього – і не помилився. Бог зміцнив Свого раба в цій битві й допоміг йому заволодіти Хевроном.

Ми також не маємо іншого джерела, з якого могли б черпати силу, й іншої підстави, на якій могло б спочивати наше сподівання. Джерелом сили для нас є Христос, а Його слово є основою нашої віри. Хто віддаляється від цього джерела та нехтує основою, той рано чи пізно зазнає краху. Але, перебуваючи у Христі, навіть найслабший із дітей Божих поступово стає сильним і досвідченим воїном.

«Подумайте ж про Того, Хто від грішників перетерпів таку наругу над Собою, щоб ви не знемоглися та не ослабли вашими душами» (Євр. 12:3). Ісус Христос переміг сили темряви, у Ньому виповнились усі обітниці Божі – «так» і «амінь» (див. 2 Кор. 1:20). Спаситель світу є для Церкви Божої гарантією вічної перемоги.

Ісус Христос як Голова Тіла, яке є Церква, і Первородний між братами веде в небо всіх, хто надіється на Нього. Престол Агнця буде спадщиною тих переможців, які, попри силу ворога та всі випробування, завжди покладалися на Бога. Їхня хвала зіллється в єдине свідчення: «Господь ніколи не залишить нас!»

ПІДКРІПЛЕННЯ

Тоді залишив Його диявол; і ось ангели приступили й служили Йому.

Матвія, 4:11

Випробовування Господа Ісуса в пустелі закінчилося тим, що до Нього приступили ангели і служили Йому. Сатана припинив спокушати Його і змушений був піти. Отець послав до Свого Сина ангелів, щоб підтримати Його після випробування. Ця подія є великою розрадою для Церкви Божої, яка сьогодні теж, як і Христос, бореться із сатаною. Якщо учні йдуть за Господом, вони стають учасниками Його перемоги, і тоді їм Бог теж надішле підкріплення згори.

Спочатку боротьба, потім перемога і, нарешті, підкріплення. Але перш ніж нам почнуть служити ангели, нас спокушатиме диявол. Сатана хотів, щоб Ісус не послухався Отця, втратив Його синівство й занедбав велике служіння. І лише коли Христос виявив стійкість, до Нього прийшло підкріплення.

Тільки після хрещення Спасителя відкрилися небеса, і Він почув свідчення Отця: «Це є Син Мій Улюблений, Якого Я вподобав» (Мт. 3:17). Перш ніж у Гетсиманії з’явився ангел, щоб зміцнити Ісуса, наш Господь сумував смертельно, що аж під час боротьби Його піт був як краплини крови, що капали на землю (див. Лк. 22:44).

Степан, сповнений Святого Духа, сили й віри, лише тоді побачив небо відкритим та Ісуса, Який стоїть праворуч Отця, коли злісний натовп, чиї серця були закриті для Євангелія, почав побивати його камінням (див. Дії, 7). Воскресіння Христа з мертвих і Його славне піднесення відбулися після гетсиманських борінь і голгофських страждань. Перш ніж стати Ізраїлем і навчитися жити переможно, Яків мав пережити розгром власної сили (див. Бут. 32).

Бог може повести нас у пустелю, а після перемоги у випробовуваннях дати підкріплення й підбадьорення, щоб ми відчули, наскільки це чудесніше за більшість благословень, які отримували раніше. Служіння ангелів Ісусу було відповіддю Отця на вірність Сина. Так само Господь відповість кожному християнину на виявлену ним відданість.

Якщо Господь проводить зараз когось пустелею, і ви переживаєте серйозні випробовування, повірте, що Він пошле ангелів для служіння і вам. Можливо, ви перебуваєте на самоті, у розлуці із сім’єю та церквою, вам призначено зіслання на Патмос. Повірте, що й там ви, як і Іван, отримаєте одкровення, дізнаєтеся, що Господь у майбутньому приготував вам та іншим братам. Бог може повести вас через Гетсиманію, де доведеться пережити тяжкі боріння, а ваші брати, замість того щоб пильнувати з вами й молитися, спатимуть. Але навіть і тоді вірте, що Господь надішле вам Свого ангела, і ви отримаєте підкріплення та силу в боротьбі.

Служіння ангелів завжди відповідає потребам людей. Священне Писання не пояснює, у чому полягало служіння ангелів, проте зрозуміло, що воно було благословенним духовним зміцненням для Ісуса. Божі посланці завжди приносять саме те, чого просто зараз потребує наша душа, хоча для людини тут багато лишається прихованим. Господь хоче, щоб ми з вірою чекали від Нього допомоги, яка наповнить радістю наш дух і зміцнить сили.

Ми дуже рідко дізнаємося наперед, як саме Бог пошле нам Своє підкріплення. Після спокуси Христу служили ангели. У наші дні Господь зазвичай допомагає через Своїх дітей або втішає нас у Святому Дусі, Який заступається за всіх вірних Йому. Можливо, вас підбадьорить знайомий брат, який відвідає ваш дім або надішле лист. Буває також, що великою підтримкою для нас стає слово дружини чи дитини. Діти своїми безневинними запитаннями можуть справді послужити нам, як ангели. Сильним підкріпленням для нас є близькі люди, чи то члени сім’ї, чи колеги по роботі.

І хоча нам не завжди дано передбачати шляхи і способи підкріплення Божого, та можна бути впевненими в тому, що Небесний Отець хоче нам допомогти, як Він посилав ангела до Ісуса в Гетсиманію. І цього знання про Господа нам достатньо. З вірою в серці нам слід підкоритися Божій волі, і Він побачить, як направити до нас допомогу. Не так важливо, хто саме прийде до нас із духовним підкріпленням, головне – побачити в цьому милостиве Провидіння нашого Господа.

На жаль, ми частіше звертаємо увагу на видимий бік благословень. Ми схильні більше радіти «ангелам», які нам служать, швидко захоплюємося особистостями, яких Бог використовує як Свої посудини, щоб благословити нас. Буває також, що ми зосереджуємося на духовному зміцненні, а слави Божої не помічаємо. Однак не можна забувати, що справжнє благословення ми отримуємо лише настільки, наскільки бачимо у своєму житті сокровенну славу і велич Бога.

Варто також зазначити, що духовне підкріплення має тимчасовий характер. Після служіння ангелів у пустелі в житті Ісуса було ще багато страждань і борінь. Так і в нас після небесного зміцнення неминуче виникають нові труднощі. Деякі Божі діти забувають це пильнувати і знову поринають у сумніви і спокуси. Вони чекають на благословення, яке обіцяв Бог. Після багатьох молитов і душевних мук воно приходить, Господь благословляє. Однак потім цей чудовий період життя раптово закінчується. З Фавора треба зійти в долину для нової праці, там чекають на допомогу виснажені люди. І тоді християнин знову занурюється в життєві труднощі, боротьбу, випробування і страждання, які за своєю силою можуть перевершувати колишні.

Деякі християни не спроможні цього зрозуміти. Вони вважали, що благословення тепер ніколи не закінчаться, тоді як насправді все це було лише початком важкого шляху до наступних благословень. І тоді такі християни занепадають на дусі, починають сумніватися, що період їхнього духовного підкріплення справді був Божою милістю. Вони почуваються розчарованими й розгубленими, не розуміючи, що мають вірою линути вперед, доки одного разу до них не прийде останнє на цій землі досконале і вічне підкріплення!

Можливо, і ви переживали щось подібне у своєму житті. Тоді, залишаючи минуле, ідіть уперед! На християн чекає абсолютне блаженство там, де ми, отримавши від Господа нове тіло, завжди будемо з Ним. Це вічне духовне підбадьорення обов’язково настане, як приходило до нас тимчасове підкріплення в земному житті. Сьогоднішні благословення є для нас образами того, що ми завжди матимемо в небесних оселях Бога й Агнця. Тому зміцнімо свої ослаблі руки і тремтливі коліна, пам’ятаючи, що в боротьбі ми здобудемо перемогу, щоб бути гідними нетлінного вінця і слави!

СЕРЦЕ З БОГОМ

Україна. Цій чудовій країні довелося пережити чимало бурхливих хвиль. Були печеніги і хозари, татари і поляки, росіяни і турки. Але найпотужнішою була хвиля Духа Святого.

У Таврійській губернії, посеред степу, розкинулося поселення Ґнаденталь (зараз с. Долинівка Одеської обл.). І там 31 жовтня 1872 року в менонітській родині народився Яків Крекер. Він був первістком у багатодітній сім’ї, тож батько покладав на сина великі надії. Та коли Якову було дев’ять років, він разом із косарями пішов у поле. І там коса випадково пройшлася по його нозі! Закривавленого хлопчика спершу відвезли до місцевого цілителя Вібе, однак той, оглянувши бідолаху, наполіг, щоб його доправили до лікаря, бо коса перерізала сухожилля.

Минуло кілька тижнів, і Яків повернувся додому. Однак він не міг ні бігати, ні навіть ходити. Ледь волочив свою криву ногу. «Він залишиться калікою», – журилася матір. Тоді батько знову відвіз Якова до Вібе, і цього разу цілитель погодився допомогти, якщо хлопець залишиться в нього.

І за кілька місяців Яків повернувся додому на прямих ногах. Та коли всі діти бігали, грали у квача чи хованки, він сидів тихо і відсторонено. Його повільна хода й кульгавість заважали проявляти активність, тож хлопець поринув у книжки. І ця любов до літератури залишилася з ним на все життя.

Батько повсякчас намагався зацікавити сина сільським господарством, коровами та полями, але тихий Яків не виявляв особливого ентузіазму. «Облиш його! – намагалася вгамувати батьківський запал матір. – Ти не знаєш, що Бог приготував для нього».

Невдовзі родина вирішила спробувати свою долю в іншому місці. І разом з багатьма односельцями вирушила до Криму й оселилася в менонітському поселенні Спат. Спершу було дуже сутужно, та з часом нові мешканці звелися на ноги й навіть розбагатіли. Діти Крекерів тепер більше уваги приділяли навчанню, ніж хатнім обов’язкам.

У цей час церковні служби почали змінюватися. Якось тітки Анни Ланґеман (майбутньої дружини Якова) отримали християнський листок, який запалив їхні серця. Жінки повністю віддали себе Господу, випромінюючи радість і мир. Вони всім розповідали про свій досвід спілкування з Богом. Пробудження поширювалося, як лісова пожежа. Багато людей навернулося до Бога, а потім у річці звершили водне хрещення. Якову було тринадцять років, коли він також свідомо віддав своє життя в Божі руки. Він хотів завжди перебувати зі своїм Господом. Вірив, що можна підтримувати спілкування з Ним навіть у повсякденних справах. На запитання старійшини, як йому це вдається, Яків відповів: «Руки в роботі, а серце з Богом».

Пробудження в Спаті сформувало Якова на все життя. Після школи він у Сімферополі вивчився на вчителя, у 19 років склавши іспити. А невдовзі отримав роботу в Менлерчику. Там була маленька школа. У Якова був лише один клас на 20 уч-
нів і кімната для проживання. «Це два найкращі роки мого життя», – згадував Яків Крекер, адже в цей час він заручився з Анною Ланґеман.

У той період почастішали поїздки місіонерів до Індії. Яків також запалився цією ідеєю, але для цього потрібно було пройти підготовку в баптистській семінарії в Німеччині. Крекер побрався з Анною Ланґеман, і молоде подружжя переїхало в Гамбург, щоб, вивчаючи богослов’я, розпочати підготовку до місіонерського служіння. Це були чотири значущі роки для його майбутнього, хоча через слабке здоров’я він так і не зміг здійснити свою мрію. У серпні 1898 року Якова Крекера рукопоклали в сан пресвітера й призначили мандрівним проповідником.

Протягом восьми років Крекер подорожував і проповідував народам аж до Середньої Азії. По всій території Російської імперії, особливо на півдні, люди наверталися до Бога через читання Біблії, яка раніше не була доступна народною мовою. Рух отримав назву «штундизм», або «штундо-баптизм». Якова Крекера запрошували виступати на конференціях, де він познайомився з видатними діячами цього руху.

Водночас Яків Крекер почав писати, видав відривний календар і журнал «Голос миру» (Friedensstimme). Подорожі, писання, редагування, подорожі... Минали роки. З розширенням видавничої діяльности Крекер вирішив перевезти сім’ю (було вже шестеро дітей) до більшого міста. Так він переїхав до Гальбштадта
(м. Молочанськ Запорізької обл.). Разом зі своїм двоюрідним братом Абрамом Крекером Яків заснував видавництво «Радуга» з власною друкарнею. Видавав календарі, книжки, журнали та збірки.

Під час подорожей Яків Крекер познайомився з відомим мандрівним проповідником Фридрихом Бедекером, який вражав своєю ревністю, ясною проповіддю і відданістю Господу. І через Бедекера Яків познайомився з рухом євангельських християн у Санкт-Петербурзі, а через них також із християнами Прибалтики та Німеччини. Невдовзі Крекер став бажаним і потужним промовцем на релігійних конференціях удома та за кордоном.

До Першої світової війни Яків Крекер здійснював своє служіння на території Російської імперії. З євангельськими християнами в нього склалися особливі та глибокі стосунки, було чимало планів. Та в 1914 році почалася війна. Яків переїжджає до Берліна, щоб вивчати стародавні мови. Там він з головою поринув у вивчення Старого Завіту. Через деякий час з’явилася перша книжка «Ной і суд того часу». Вона стала початком цілої серії коментарів під назвою «Живе Слово», яка й сьогодні надзвичайно популярна серед проповідників і студентів семінарій.

Потім з’явилися військовополонені, і шведські місіонери покликали Якова Крекера на допомогу. У 23 таборах сформували громади, що проводили регулярні богослужіння. Полонені солдати уважно слухали проповіді, і з часом багато хто навернувся до Бога. У таборах заснували біблійні курси, які згодом перетворилися на біблійну школу для військовополонених. Для задоволення величезного попиту на християнську літературу було засновано видавництво. Після підписання мирного договору військовополонені повернулися додому. Кожному дозволили взяти із собою християнські книжки та Біблії. Таким чином Блага Звістка поширилася серед солдатів у майже неймовірних масштабах.

У Німеччині після короткої російсько-польської війни знову з’явилися військовополонені, але тепер то були солдати Червоної Армії, які також почули Євангеліє.

У щойно створеному Радянському Союзі існувала відносна релігійна свобода, тому місіонери контактували з багатьма баптистськими та євангельськими християнськими громадами. Хоча після війни Яків Крекер більше не міг відвідувати батьківщину, та мав активне спілкування з тамтешньою громадою. У Верніґероде заснували біблійну школу для євангелістів. Для цього придбали будинок під назвою «Божий дар» (Gottesgabe). Усю свою діяльність Яків Крекер зосередив під гаслом: «В Ісусі Христі всі одно», і цей вислів наказав розмістити у вітальні цього будинку.

У перші роки після заснування Місіонерського союзу «Свет на Востоке» Яків Крекер багато подорожував Естонією, Фінляндією та Швецією. Він часто їздив до Швейцарії та Нідерландів, щоб відвідати друзів-місіонерів, виступав на конференціях і біблійних тижнях, ділився досвідом і обговорював плани. Він служив словом в Америці й Англії, в Ізраїлі виголосив проповідь на весіллі співробітника Володимира Марцинковського. У Верніґероде робота ніколи не зупинялася. Із СРСР надходило дедалі більше запитів на Біблії, Нові Завіти і християнську літературу. Уже тоді Іван Проханов писав: «Нам потрібен мільйон Біблій». Літературна праця завжди залишалася для Якова Крекера та його співробітників найважливішим інструментом у поширенні Євангелія.

Друга світова війна не обійшла і місію «Свет на Востоке». Деяких працівників призвали на військову службу. Під час війни певна кількість співробітників місії служила емігрантам, євангельським вірянам на окупованих німецькими військами територіях, а також остарбайтерам (людям, примусово привезеним на роботи до Німеччини). Це було невелике, проте добре й благословенне служіння.

Після війни Верніґероде опинилося під радянською владою, і місія змушена була переїхати на захід Німеччини. У жовтні 1946 року відбулася перша місіонерська конференція в Штутґарті-Мюльгаузені. З доповіддю на ній виступив Крекер, директор місії. Це був його останній публічний виступ.

12 грудня 1948 року після двох років виснажливої хвороби Господь покликав Крекера до Себе. Біля його могили стояли пастори слов’янських баптистських конгрегацій, декан регіональної церкви, представники Менонітського центрального комітету Північної Америки, студенти семінарії, а також співробітники місії.

Вплив Якова Крекера на Місіонерський союз «Свет на Востоке» й досі проявляється у вірності Слову та місії, що сприяє розвитку вільних громад на Сході та єдності християн. Місіонерський союз видає журнали і для дорослих, і для дітей вісьмома мовами, а також християнські книжки більш ніж 30 мовами, підтримує місіонерів на просторах Східної Європи, керує студією для незрячих і транслює радіопередачі.

Я хотів розповісти про людину, яка, коли ми говоримо про нього чи готуємо його твори до друку, постає перед нами, працівниками «Свет на Востоке», як маяк на березі, як скеля в прибої, як батько у вірі. Яків Крекер об’їздив пів світу і провів роки в маленькому містечку, без права виїзду. Він був заможний, але часто мусив дбати про хліб на наступний день. Він був богословом, який уклав словник імен для Біблійного товариства й написав серію коментарів до Старого Завіту, і водночас по-дитячому вірив у спасіння через кров Ісуса. Яків Крекер – людина, чиє серце завжди було з Богом.

Вальдемар Цорн,
пастор церкви,
головний редактор журналу
«Вера и жизнь»