ХРИСТИНА РОЙ

ВІДСТУПНИКИ

ДУБРОВИЦІ

Дубровиці з давніх-давен були заселені людьми. Одні народжувалися, інші вмирали, а світ про них і гадки не мав.

Католики й протестанти сумирно жили собі разом. Вони платили податки, державні й церковні, а синів своїх віддавали до військової служби; більшого від них ніхто не вимагав, і нікого не обходило, як вони живуть і чи живуть взагалі.

Пастор хрестив дітей. Коли діти підростали, їх посилали до школи. Взимку та в бездоріжжя йшли вони годину або й дві до школи. Хто мав одяг та чоботи, щоб долати такий шлях, той вчився, а хто ні, той на все життя залишався неписьменним. Але мешканці Дубровиць не ремствували. їхні батьки були неписьменними, то чому ж діти мали ставати мудрішими за батьків?

Влітку діти пасли корів, гусей та овець. Батьки працювали на полі або ходили на іншу роботу. У неділю всі — молоді й старі — збирали у лісі гриби, горіхи та ягоди. Дехто ходив до церкви. Коли, бувало, хто дрімав під час проповіді, то нічого дивного в тому не вбачали.

Діти, яким минало дванадцять років, повинні були записатися до парафії. Навесні діти по кілька тижнів ходили, не раз і в страшну негоду, задубілі від холоду, на передпричасну науку.

Ті, що вміли читати, вчилися великого й малого катехізису в пастора, ті ж, що читати не вміли, вивчали напам’ять „Отче наш“, „Символ віри“ та десять заповідей.

Після цього підлітків приймали до церковної громади й допускали до причастя. Так діти ставали християнами.

Якщо у когось в домі була Біблія, то чоловіки найохочіше читали книгу Йова, Ісуса Навіна, а часом, і Євангеліє. Жінки надавали перевагу пісням з церковного пісенника і цінили їх значно більше, аніж Слово Боже.

Коли хто, бувало, хворів, просили пастора помолитися за нього в церкві, але, крім того, посилали ще й по знахарку до Гросенкова, Бошача або Гиткова. Лікаря кликали лише у крайньому випадку, коли хворий вже мав померти, та й тоді приписів його не виконували. Коли вже смерть була неминучою, збиралися всією громадою коло помираючого. А щоб хворому „легше було помирати“, витягали в нього з-під голови подушку, або клали його на підлогу. Коли він таким чином задихався, усі раділи, що небіжчик мав легку смерть.

Люди в селищі були бідні, але охоче користалися з кожної нагоди, аби справити учту. Якщо народжувалася дитина, то ця подія спричиняла до справжнього свята. Запрошували хрещених батьків, і кожний мав принести кошик з наїдками та напоями. Потім їли й пили без міри. Коли хто помирав, мусила бути тризна по похороні. Весілля ж справляли днів зо три, а то й тиждень, а потім півроку сплачували борги. З весни до осені щонеділі грала на узліссі музика, і молодь танцювала. Взимку це відбувалося в корчмі.

Так жили люди з року в рік, а ті, що ніколи ближче не знайомилися з їхнім життям, писали про них: „Наш добрий, спокійний, побожний народ словацький“.

І то правда, тверезі, вони були спокійними, та коли траплялося хильнути лишку, розголос їхньої лайки лунав далеко.

При всьому тому мешканці Дубровиць були доброзичливими й гостинними. Коли до них заходив чужий, вони його з радістю приймали, пригощаючи хто чим був гараздий. Вони навіть були по-своєму поборені. Та ніхто не дбав про те, аби вказати їм, гарно чи погано вони живуть.

Навесні Дубровиці перетворювалися на квітучий сад. За буянням садів ховалися селянські будиночки, що враз ставали малими й непоказними.

Серед долини, яку весна уквітчувала, мов наречену, стояли три дворища, відділені одне від одного садами й левадами.

У тих трьох господарствах більше як сто років жили три родини: Градських, Блажків та Крачинських.

Градські з діда-прадіда були господарями, мали поля, луки, сади, а поки не було залізниці, то наймалися й за фурманів аж до Відня.

Блажко був мірошником, жив коло річки. До його млина привозили збіжжя не тільки з Дубровиць, а й з охресть.

Крачинські були ткалями: ткали полотно й вовну. Крім маленької халупки мали маленький садок та клаптик поля. Докупити землі їм ніколи не вдавалося.

Ці родини багато років жили як добрі сусіди, майже як одна родина. Допомагали взаємно у праці: чого одному бракувало, те другий йому позичав. У тих трьох родинах завжди було багато дітей. Бавилися вони разом, разом випасали худобу, коли ж підростали, то разом і до школи ходили; одне слово, разом переживали і радість, і смуток.

Згодом, одначе, все те змінилося. Ткаль Крачинський помер і залишив по собі бездітну вдову, яка виховала чужу дитину, мов свого власного сина. З численної родини Блажків залишилися тільки Мартин Блажко з дочкою Марусею та з двома малими синками та ще син старшого брата, Мишко.

Зате родина Градських була велика. Був старий дід Андрій Градський, син його, Томаш, теперішній власник садиби, далі — дочка Ганна, що змалку служила в місті П. та там і заміж вийшла; зрештою, жінка Томашева та двоє їхніх синів: Андрій та Степан; перший — з жінкою Беткою та двома малими дітьми. Отже, було чимало ротів, щоб їх прогодувати. Але, власне, Градські мали чим нагодувати таку родину.

Важко було знайти кращих приятелів, аніж Степан Градський, Мишко Блажко та Петро Крачинський, а справжньою подругою всіх трьох була Маруся Блажківна. Батьки, правду кажучи, сперечалися через один межовий камінь: Градський стверджував, що Блажко пересунув камінь на інше місце; Крачинська теж умішалася до колотнечі, і три роки вже всі старі жили в незгоді між собою. Діти ж не втратили своєї приязні; притім вдача кожного з трьох була такою відмінною, що з тієї згоди поміж них треба було тільки дивуватися.

Степан був колись дуже добрим учнем, та й скінчивши школу, дуже любив читати. Пізніше подався до Відня та до південної Угорщини, бо там можна було довідатися, що нового у світі діється. Серед молоді Степан звичайно був дуже веселий, але, бувало, і дуже замислений та поважний. Роздумував про речі, що їх у Дубровицях ніхто не міг йому з’ясувати.

Мишко Блажко часто втікав зі школи. Не мучив себе зайвими думками, але був лагідний, і люди його любили.

Петро Крачинський був у родині пестуном, і мачуха не могла спромогтися силоміць посилати його до школи. Старий Блажко навчив його читати й писати. Як став він парубком, всі уникали з ним суперечок: боялися, що поб’є. Слухався він тільки Степана та Марусі. Маруся була молодшою за хлопців, але всі троє її дуже шанували.

Отже, молодь усіх трьох родин жила собі, не знаючи журби, поки не трапилося, що Степана призвали до війська. Полилися сльози з багатьох очей. Мати й родина судили вже так, що того удару не переживуть. Товариші засмутилися, сам Степан плакав, коли його ніхто не бачив. Страшний жаль обіймав його, коли дивився він на пишну, вільну природу й уявляв собі, як це він протягом трьох років змушений буде залишатися в місті. І тільки Маруся втішала його: „Світу побачиш, — казала вона, — таких речей навчишся, про які серед нас ніколи б і не почув. Не зчуємося навіть, як час той промине!“

Вона мала рацію: день минав за днем, тиждень за тижнем. Градські навчилися жити без Степана, звикли обходитися без його допомоги і більше не журилися, тільки чекали листів від нього.

Степан теж звик до чужини.

ВІДСТУПНИК

Перший рік проминув швидко. Степан мусив вчитися не тільки говорити, але й писати по-німецьки. А як був він хлопець дуже спритний, то його було призначено денщиком до молодого офіцера. Офіцер був веселий, пустотливий, жити з ним було легко й приємно. Проте Степан почав рідше писати додому: виправдовував усе браком часу.

Та й справді, часу він не мав. Кожну вільну хвилину проводив у веселому товаристві, до якого забирав його з собою молодий пан. Жодний з цих веселих офіцерів не вірив у Бога. Степан чув і бачив таке, що раніше вважав злочином проти Бога, за який Бог мав убити людину на місці, але ж тим веселим офіцерам нічого лихого Бог не робив, навпаки, все, скоріше, по-їхньому виходило. От тоді й він перестав вірити в Бога. Перестав молитви вичитувати, що їх вдома був навчився, бо ж пан казав, що заповіді Божі — то тільки для жінок, дітей та дурних хлопів.

Бачив і чув Степан, як навколо нього люди брехали, обмовляли, за неправду присягалися, але ж нічого лихого їм не спричинялося. Чоловіки обманювали жінок, жінки зраджували чоловіків. Сам він мусив часто допомагати своєму панові у зустрічах із дружиною одного з старших офіцерів.

Не завжди, одначе, закінчувалося це добре: мусив і його пан офіцер, рятуючись, втекти, а Степана відрядили до іншого офіцера. Той офіцер був одружений, статечний, багато читав. Коли він спостеріг, що й Степан любить читати, то почав давати йому книжки та газети.

Читаючи ці книжки, Степан дійшов остаточного переконання, що Бога немає, немає вічності, нема ні неба, ні пекла, і що людина повинна дбати тільки про те, аби тут, на землі, добре жити, бо іншого життя взагалі не існує. Це його втішало, бо до того часу він ще боявся Невидимого, тепер же він міг робити все те, що й інші робили, бо, мовляв, Бог же його не бачить, а як ще стерегтися, щоб і люди не побачили, то й лихого нічого йому не станеться.

Отже, наступної неділі він напився п’яний, потім почав також і в карти грати, а що далі — то глибше порцнати у розпусту. І нікогісінько те ніяк не обходило, що втратив він свіжу красу з обличчя, що погляд його, колись чесний і відвертий, блукав тепер непевний, як у людини, що завжди мусить із чимось ховатися.

Та кого обходила доля бідного солдата? Збирають їх для того, аби готові були йти на смерть за великих панів, що поміж себе б’ються. Солдат, бач, не повинен мати безсмертну душу, лише здорове тіло та голову на плечах.

На початку третього року служби Степан зайшов так далеко, що від найрозбещених товаришів відрізнявся тільки тим, що не ходив до дівчат з недоброю славою, бо міркував про себе: „Жодна з них не буде мені вірною, ошукати ж себе не дозволю“.

„Не удавай себе кращим за нас“, — казали йому товариші. Вони так прискіпувалися до нього, що в нього з’явився потяг до нового гріха, і лише малий крок відділяв його від того.

Був недільний вечір. Солдати гайнували вільний час, тиняючись по вулицях та корчмах. Степан теж вирішив піти до корчми напитися, а потім податися до того будинку, де б він зміг назавжди поховати свою гідність і цноту.

Проходячи повз один будинок він почув спів, і не був би він словаком, коли б не зупинився. Йому здалося, ніби десь здалеку прилинув до нього спомин про ліпшу, чистішу добу його життя. В домі ж тому співали пісню, давно вже не чуту, хоча й добре йому знану. Зазирнувши в освітлені вікна, він раптом пригадав, що тепер — пилипівський піст. В цей час хтось відчинив двері, до кімнати увійшли ще люди. Степан відзначив, що то не церква, але там правлять службу Божу, шанують Бога, в Якого він покинув був вірити.

Він вже був крок зробив уперед, коли це мала ручка якоїсь дитини торкнулася його руки, і чистий голосок промовив:

— Заходь також!

— А чи кожному вільно? — запитався Степан.

— Авжеж, іди лишень!

Хлопчик впустив його до теплої, ясно освітленої кімнати. Саме скінчилися співи. Чоловік похилого вже віку зійшов на кафедру, відкрив книжку й почав читати: „... приготуйся, Ізраїлю, до зустрічі Бога свого... Бо Я знаю про ваші численні провини і про ваші великі гріхи“ (Амос 4:12; 5:12). Голос проповідника бренів силою й до самої глибини пройняв Степанове серце. Цей чоловік змальовував гріх у всій його огиді. Степанові почало здаватися, що всі присутні дивилися на нього, коли сивий проповідник вигукнув: „Хоч і засліплений ти, і в Бога не віриш, і заперечуєш Його існування, але ж Бог є, Всемогутній, Святий, Всезнаючий, Вічний! Знай, Він колись зустріне тебе. Готуйся до зустрічі з Ним, не виправдовуйся, Він знає всі твої гріхи. Він все чув і все бачив. Бог дивиться в серце твоє і бачить, що ти сьогодні надумався зробити“.

Старий промовляв і далі, але сполотнілий Степан нічого вже не чув. Наче приголомшений, вийшов він разом з іншими, але до корчми вже не зміг піти ні того дня, ані другого.

Важко було б описати, як він провів наступний тиждень. Де б він не був, куди б не йшов, всюди чув він, як гремів той голос: „Готуйся до зустрічі з Богом твоїм“, їжа не смакувала йому, напої — ще менше. Спати зовсім не міг. Огидні розмови товаришів сповнювали його відразою. Він знав, що Бог е л що сам він має з Ним зустрітися.

Протягом наступного тижня спливали йому перед очима усі гріхи, котрими він образив Бога; провини його так сильно тяжіли на ньому, що він мало не потонув у розпачі. У відчаї він запитував себе: „Для чого я туди пішов?“

Коли ж настала неділя, він один із перших прийшов на зібрання. Служба Божа ще не розпочалася; присутні пошепки розмовляли між собою. До Степана підсів привітний юнак і сердечно запитав у нього, що з ним таке. Степан нічого не міг відповісти. В той час сусід його почав говорити про Сина Божого так гарно, як до того Степан ніколи не чув. Мимоволі, не усвідомлюючи того, він висповідав своєму співбесідникові усі свої тяжкі роздуми. Довго розмовляти вони не могли, бо розпочався спів. Цього разу на кафедру зійшов молодий чоловік і почав читати: „Прийдіть до Мене всі обтяжені, і Я заспокою вас“.

Степан знав ці слова з дитинства, але тільки тепер зрозумів їхнє значення, бо знав, що то значить — бути

„обтяженим“. Він ніколи не думав, що його покличе Ісус Христос, Син Божий і Спаситель світу.

Промовець так гарно, так зрозуміло говорив про Нього, що Степан бачив, як Христос, сповнений Божої любові, простягає до нього руки Свої і кличе: „Йди до Мене!“

„Господь Ісус і тобі хоче допомогти“, — говорив проповідник. — Приходь до Нього! Ти обтяжений гріхами, і гріхи тебе нищать. Прийди до Нього і висповідай Йому свій гріх. Він зніме з тебе твій тягар. Син бо Людський прийшов, аби відшукати і врятувати загибле“.

Степан повірив, що Син Людський Сам кличе його вустами свого слуги, а коли всі заспівали, він впав навколішки і висповідався перед Господом Ісусом в усіх гріхах своїх, обливаючись гіркими сльозами та прохаючи Його про прощення й ласку. Як сонце промінням своїм пронизує темнії хмари й розпорошує їх, так під впливом молитви зник його страх! Незнаний до того спокій і невимовна радість вступили в його серце. Він знав, що він — великий грішник, але ж одночас знав і те, що все йому проститься й що ласка Божа огорнула його.

Наступного ж дня він купив собі Новий Заповіт, у вільні години почав ревно відвідувати зібрання.

Наблизився, зрештою, до кінця третій рік його служби. Степан, який перед тим мав намір назавжди залишитися в місті, не міг тепер дочекатися дня, коли зможе повернутися додому, щоб розповісти близьким своїм радісну звістку про те, яким ласкавим є Бог, яким чудовим лікарем душ людських є Христос. Йому здавалося, що він — той, кому Ісус сказав: „Повернись додому, до своїх, і сповістити їх, що учинив тобі Господь“.

* * *

І от, нарешті, його звільнили з війська. Батьки, родичі й товариші радісно зустріли його. Мати не могла надивитися на нього: якже-то він виріс, який стрункий став, як розумно говорить.

Та ледве проминуло два чи три тижні, як люди почали балакати, що Степан привіз з війська якусь нову віру. Він більше не п’є, не ходить на гулянки, а вранці і ввечері читає Євангеліє та молиться. Ніхто не чув від нього брутальних слів чи лайки, і не було, мабуть, нікого, з ким він не порозмовляв би вже про Сина Божого.

У перші дні Градський нічого не казав своєму синові; коли ж той почав його просити, щоб і він читав Біблію, щоб не лаявся за кожним словом, щоб із Блажком помирився, тоді батько, розлючений, гримнув на нього. Коли брат Андрій приходив додому п’яний, Степан умовляв його кинути пити. За це Андрій із жінкою гнівалися на нього. Коли Степан запримітив, що мати не раз продає то те, то се поза батьковими очима, і сказав їй, що то гріх, то розгнівалася й вона. В усьому домі тільки дідусь залишився приятелем Степана. Він був єдиний, хто наслухатися не міг його чистих слів, а через те, що цілий день усі були зайняті працею, то балакали вони по ночах.

Одразу ж після повернення, в один із перших днів, Степан пішов відвідати Блажка. Блажко був людиною побожною, читав книги Йова та Ісуса Навина, а по неділях і проповіді. Люди вважали його за мудру людину, і сам він мав себе за такого. Проте все, що Степан говорив йому про Ісуса, було для нього зовсім нове; розуміючи, що він не дорівнює Степанові, що хлопець далеко краще за нього, старого, знає слово Боже, Блажко гнівався за це й гордував Степаном. Як тільки Степан приходив, Блажко починав шукати привід, аби посваритися.

Якось Блажко сказав:

— Коли тільки людина покладеться на Бога й провадитиме чесне життя, то Бог їй все відпустить по смерті. Однак хто ж може знати, поки живе, чи відпущено йому гріхи?

— Я знаю про те, дядьку! — вигукнув Степан.

— Мовчи й не ображай Бога! — гримнув на нього Блажко.

-Я Бога не ображаю, дядьку! Господь Ісус каже: „Прийдіть до Мене всі обтяжені, і Я заспокою вас“ і ще каже: „Хто прийде до Мене, того не відштовхну“. Коли кличете когось, щоб дати йому шматок хліба, то хочете, щоб він справді прийшов до вас. Коли послухається й прийде, то дасте йому хліба, і він буде знати, що ви йому те дали. Коли Господь Ісус мене покликав і хотів мене помилувати, я повірив Йому, пішов до Нього і отримав від Нього помилування й прощення гріхів. Христос відібрав у мене мій тягар. Був я ув’язнений гріхами — Він мене визволив. Отож і кожна людина мусить знати, чи відпустив їй Ісус гріхи, чи ні. Коли ж не знає того, то напевно вони йому не відпущені.

— Фарисей ти, відступник ти справжній! — вигукнув Блажко.

Хлопці почули це й розповіли іншим дітям, і з того часу не називали Степана інакше як „відступником“.

ЗУСТРІЧ

Був погідний зимовий день. Природа була схожа на — наречену в білім серпанку, в снігово-білій сукні, оздобленій перлами та діамантами. Сонячне проміння цілувало чудову землю. На горах лежав глибокий сніг, кожна стара хата в селі виглядала, немов будинок з кришталевим дахом. Земля убралася в невинність і тишу.

Крізь ту тишу, чарівну, мов казка, швидко йшла Маруся Блажківна до мосту, що виблискував льодом. Була вона святково вдягнена з нагоди неділі й поспішала на танці.

Йдучи через міст, кинула швидким оком на тихий дім Градських. Смуток стиснув їй серце. Йшла на танці, але знала, що не спіткає там Степана, колишнього свого доброго товариша. Знала, що вже ніколи його там не спіткає. Хай би вже краще був помер, аніж отак перемінитися! Щоб такий ладний парубок міг зробитися відлюдком, посміховищем на все село! Як же шкода Степана!

Дівчина дивилася з щирим болем на тихий дім. Хто його знає, що він там тепер робить? З того часу, як пішов він з ними до церкви й розповів там про свою нову науку, а інші хлопці висміяли його, більше він до церкви не ходив. „А вдома йому не дають молитися, — хвалилася його невістка, — всі стають йому на перешкоді, крім дідаи.

Бідний Степан! Як могли подібні дурниці спасти йому на думку? Завжди забагато думав, а з тих думок усе й вийшло. Йдучи далі, дівчина міркувала: „Коли б батько не заборонив мені розмовляти з ним, може, він би мене й послухався. Випитала б у нього докладненько, як це він дійшов своєї чудної науки; зуміла б вибити її з його голови. А вони тільки дратують його і тим збільшують його опір. Як я мріяла про нього аж три роки, як його чекала! І от, вже три тижні, як він тут, а крім привітання — жодного іншого слова від нього не почула“.

Поринута в думки, йшла дівчина далі. Дорога вела через ліс, що блищав своїм сніговим вбранням, повз замерзлий водоспад, який видавався кришталевою руїною: вода пінилася аж доти, доки не замерзла.

Близько водоспаду стояв вельми старий, занепалий будинок. Колись це була паперова фабрика; ще знати було, де саме колись були кімнати. Влітку виростали коло нього буйний хміль та густі бур’яни; тепер, коли сніг усе вкрив, поруйнована будівля ввижалася химерною. Коло неї влітку звивався веселий струмок, тепер не було його видно. Над струмком, на скелі, стояв хрест, поставлений на згадку про страшний випадок: колись у тім місці невинна людина прийняла смерть за свого винного брата.

Мимоволі дівчина озирнулася на всі боки. Це було неприємне місце, воно викликало острах; всі жінки (так оповідали в Дубровицях), котрі вміли чарувати — а було їх чимало — приходили сюди ворожити. Але Маруся забула про чари і про місце, де знаходилася, коли несподівано за струмком в сяйві сонця з’явився Степан Градський. З радісного переляку серце її відразу ніби спинилося на хвилину і дивно стислося. Степан так задивився на чудовий краєвид, який розгорнувся перед ним, що, цілком захоплений ним, навіть не зауважив, як надійшла Маруся.

„Що його робити? — думала дівчина. — Так мені хотілося з ним поговорити, що Господь Бог Сам його мені сюди послав. Піду хутчіше до нього, він мусить піти зі мною на танці“.

— Добридень, Степане! Що ти тут робиш? — радісно привіталася вона.

Захоплений думками парубок очутився.

— Це ти, Марусю? Доброго здоров’я!

Вони подали один одному руки.

— Ходім зі мною, Степане!

— Куди?

— Куди? Туди, куди всі йдуть — на танці!

— Йдеш танцювати, Марусю? — він засмутився.

— А що? І тебе дуже прошу, ходім зі мною! Адже ти можеш і не танцювати, коли не хочеш; піди принаймні хоч подивися, щоб люди бачили, що ти не відступник, як тебе називають. Ходімо, Степане.

Вона взяла його руку в свої м’які, теплі долоні, а це ж була „вона“, та, що йому, як хлопцеві, була найдорожчою, про яку його парубоцьке серце ніколи не забувало. Вона подарувала його тим поглядом, яким ще за дитячих років могла усього домогтися від трьох товаришів, а особливо від нього.

— Ходім, Степане.

Він блід і червонів, так чудово стало на серці, коли по цілих тижнях почув він перше любе слово і саме із її вуст. Проте він заперечно захитав головою.

— Не піду!

— Але чого ж, Степане? Що ми такого зробили, що ти гордуєш нами?

— Не кажи так, Марусю, немов я вами гордую. Колись я так багато грішив по неділях на тих танцях! — відказав Степан, сумно поглядаючи на дівчину. — Коли потім я зрозумів свій страшний гріх, він, як камінь, ліг на моє серце. Не смів я й очей звести до неба. Але Господь змилувався наді мною і дарував мені все, обмив мене від бруду, а я оце мав би піти й чесний образ Божий, що в мені, забруднити, а Отця Небесного засмутити? О, ні!

— То ти вважаєш, що ми, танцюючи, гнів Божий на себе накликаємо? — запиталася роздратована дівчина. — Коли це справді гріх, то чому ж священик не заборонить нам танцювати? Адже ж він краще за тебе мусить знати Святе Письмо. Чому ж священик, зустрівши мене нещодавно, коли я поверталася з танців, ласкаво запитав у мене: „Чи багато танцювала, Марусю?“ Батько казав мені, що те, чого нас навчають у церкві, — дуже добре, і що ми тією наукою повинні задовольнятися. Адже священик для того й є, аби вказувати нам, як належить жити, щоб потрапити до неба.

— Ти маєш рацію, Марусю. На те їх і поставлено, і я певний, що серед них є такі, що так і роблять. Одначе були й такі, про яких Господь Ісус казав, що вони сліпі проводарі, а коли сліпий веде сліпого, то обидва вони впадуть у яму. Подумай ти тільки про те, що саме священики засудили Господа Христа на смерть, що вони примусили Пилата, щоб той наказав розіп’яти Христа. Не все з того, що священик робить чи з амвону говорить, встоїть перед Богом, не все те завжди буває таким добрим і святим, щоб я до того мав прислуховуватись. Наведу тобі такий приклад: священик не є всезнаючим, як Бог. Схоче він, скажімо, через цей ліс пройти, а дороги не знає, бо ніколи туди не ходив; мені ж дорога відома, бо я нею не вперше ходжу. Коли ти прийдеш до цих лісів, на кого покладешся: чи на нього, щоб обом вам заблукати, чи на мене, щоб ми без перешкод пройшли? Бачиш, Марусю, поки був я вдома, йшов за священиком, але через те, що він не знав вузької дороги через Голгофу, блукали ми обоє. Тепер я не піду сліпо, бо знаю ліпшого Проводиря, який говорить: „Йди за Мною. Прийдіть до Мене всі знеможеш й обтяжені. Хто йде за Мною, той у темряві не ходитиме, а матиме світло життя“.

— Але Степане, — нетерпляче сказала Маруся, — як же ти можеш так високо себе нести й стверджувати, що наш священик не знає доброї дороги, а тільки ти її знаєш?

— Я не кажу, що тільки я її знаю, — боронився Степан, — напевно є багато людей, крім мене, навіть і священиків, які знають дорогу. Стверджую, одначе, що наш священик не знає дороги, бо якби знав, то й вас би ліпше вів нею, та й сам би краще перед вами йшов: не вважав би за добре, що рано ви Богові в церкві служите, а в полудень сатані в корчмі; -пояснив би вам, що саме Господь Ісус мислив, коли сказав: „Ніхто не може двом панам служити“. Не дозволив би вам у пияцтві гинути, бо знав би, що п’яниця не увійде до Царства Божого.

Не будьмо, однак, про це говорити, не хочу нікого судити. Але тебе, Марусю, прошу: не дивись лише на людей, бо написано: „Хай проклятий буде чоловік, який вірить людям!“ О, Марусю, поміркуй над тим, що каже Бог: „Маєте бути святими, бо Я Святий“. Невже ж людина, що хоче бути святою, може ходити до корчми, туди, де повно тютюнового диму, горілчаного духу й галасу? Чи може вона пити, танцювати, слухати брудних розмов та ще їх підтримувати? Нізащо в світі! Чи могла б ти собі уявити, щоб Марія, яка сиділа біля ніг Христових, або святі жінки, що йшли за Ним і служили Йому, ходили до корчми? А проте вони були такими ж людьми, як і ми, святими були через те, що вірили в Христа й любили Його, служили Йому й слухалися Його. Ти також можеш і мусиш чинити так, Марусю. Давно тебе знаю, знаю, що ти завжди була доброю до людей. Коли ж ти, нарешті, станеш доброю до свого Спасителя, коли будеш любити Ісуса всім серцем і служити Йому? Двом панам не можемо служити: або Йому — або світові!

Коли б ти знала, яка це радість — бути вільним від світу і належати Йому! Дивись, у домі всі відвернулися від мене, бо служать світові, а я хочу Богові служити. Крім діда, немає у мене нікого, хоч маю я й батьків, і родину, й родичів. Навіть ви, друзі мої, покинули мене. Тікаєте від мене, як від зарази, ніхто з вас не затримається, щоб до мене хоч слово промовити. Вдома я не маю навіть куточка, де б мені не заважали Богові служити. У своїм ріднім селі я мов чужий, проте, маючи Господа Ісуса, я багатий, а, часом, і дуже щасливий. Перед тим, як тебе побачити, думав я саме про Його велику любов до мене; дивився на Нього, як відійшов Він, щоб приготувати мені помешкання. Признаюся тобі, неприємності вдома мені вже занадто надокучили. Хотів в одній кімнаті Слово Боже читати — Бетка почала навмисне галасувати, пішов до другої — мати мене вигнала, бо не хоче, щоб я з хати церкву робив. В коморі занадто темно. Мусив сьогодні багато лихих слів вислухати. Коли батько повернеться з церкви, п’яний буде, і знову колотнеча. Отож я взяв Біблію та прийшов сюди; дідусь обіцяв також сюди надійти.

Думав я над усім оцим і сказав: „Господи! Поки я не служив Тобі, а заповіді Твої топтав, добре мені велося на світі — всі мене любили і з кожним я був у злагоді, а те, що тепер коїться, не зможу довго витримати“. Тоді Дух Божий показав моїм очам, як багато Син Божий мусив за мене терпіти, скільки мук і знущань зніс, і, здавалося, говорив мені: „Невже ти не можеш хоч трохи постраждати за Мене?“

Тоді пройняв мене жаль; просив я Його, щоб пробачив мені нетерплячість мою, і сказав, що терпітиму за Нього так, як Він за мене терпів. І тоді велика радість зійшла в моє серце, а Бог іще й тебе прислав до мене.

Давно вже прошу Його, щоб дав мені нагоду порозумітися з тобою, бо вірю в те, що хоч би й усі в Дубровицях покинули Господа Ісуса, то ти б того не зробила. Вірю також і в те, що сьогодні ти не підеш туди, де б ти Христа засмутила й образила. Ні, це неможливо, щоб ти пішла, неможливо!

Степан замовк. Щирі, теплі слова його стихли; тихо було й серед скель. Але не було тихо в серці дівчини, що стояла схиливши голову. Що з нею робилося, того вона не зуміла б висловити. Як ранком перший промінь світла падає у долину, так до молодої душі несподівано впало світло першого пізнання.

Степан не був відступником, як усі стверджували через те тільки, що любив Сина Божого і був слухняний Йому. Це, власне, вони були відступниками, вони, що йшли широкою дорогою. Степан мав рацію, кажучи, що неможливо уявити якоїсь із святих жінок у корчмі; і вона вже не могла собі уявити, щоб Степан пішов туди.

Невже ж вона має піти туди і засмутити Сина Божого? Степан мав рацію, що сказав їй усю правду. Коли вона слухала, як він говорив про Господа Ісуса, вона тоді зрозуміла, що не любить Його і не знає, а тому й не шанує Його, як і всі інші.

— Дивись! — радісно вигукнув Степан. — Дідусь вже надходить. Не дуже воно й холодно, сядемо там, у хаті; я приніс із собою свою солдатську повсть, от і розстелю її. Можемо читати без перешкоди. Чи підеш, Марусю?

Маруся затремтіла:

— Залишуся з вами!

— Залишишся? Хвала Богові! Вір мені, що не жалкуватимеш, що так вирішила.

Сонце освітило чудовий образ: сивоголового діда, а коло ніг його дівчину; очі обох звернені були на юнака, що читав їм із своєї книги про ясну дорогу, з якої не можна збочити і якою святі Господні йдуть. Степан закінчив читання щирою молитвою. З захопленням розмовляючи про правду Божу, всі троє повернулися додому.

Так відбулося перше зібрання „відступників“ у Дубровицях. Світ нічого про це не знав.

МИЛОСЕРДНИЙ САМАРЯНИН

Було це після ярмарку. Серед тих багатьох, що верталися звідти додому нетверезі, був також і Петро Крачинський. Обличчя його палало, зір блукав, непевний, як у людей, яким здається, що світ крутиться навколо них, ноги плуталися. На плечах він мав пакунок, в руках тримав нову скрипку.

Петро з дитинства любив грати на скрипці. Ще коли пас корів разом з іншими дітьми, сам зробив собі якийсь музичний інструмент, подібний до скрипки, і з того часу плекав постійне бажання — придбати справжню скрипку. Вже три роки грав він зовсім непогано, а тепер тішився з того, як здивує Степана своїми успіхами в музиці. Вмів він заграти будь-яку мелодію, яку чув хоча б тільки раз.

Спочатку Крачинська лаяла сина, що по-дурному час марнує; тепер рада була, що син своєю музикою заробляє багато грошей на весіллях та по шинках — більше навіть, аніж сидячи за своєю кроєною. Ніхто не робив собі клопоту з того, що гроші ці він прогулював, адже життя інших юнаків не багато чим різнилося.

За дитячих років був Петро дуже бридкий; прозивали його „жаба зелена“. Тепер же мав ладну й струнку постать; коли б Крачинська не була вдовою, то пішов би Петро до війська. Біло-рожева шкіра, блакитні очі і. темне волосся, постава — все те разом узяте складалося в зовсім аристократичну цілість. Люди казали, що, мабуть, батьки його були вродливі.

Сьогодні на ярмарку він спродав виткане полотно, а за одержані гроші купив скрипку. Крачинська мала намір відкрити шинок, от і музика була б своя. Петро міг би грати, і, таким чином, прибуток збільшився б. Цілий рік вже запасала вона цеглу й дерево, щоб можна було навесні розпочати будівництво.

Петро посувався хиткою ходою. Коли спотикався, лаявся на чому світ стоїть. Інші люди далеко вже його випередили. Він почав співати й весело вигукувати, коли несподівано почулося ззаду дзенькання бубенців. То священик разом із вчителем поверталися з ярмарку. Побачивши Петра, священик звернувся до вчителя:

— Дивіться, цей, певно, занадто глибоко зазирнув до чарчини.

— Слухай, — гукнув вчитель до Петра, який їм вклонився, — бережися, щоб не заночувати десь у яру!

— Може ви, добродію, будете такі ласкаві, що мене з собою візьмете? — попросився Петро.

— Коли б ти не був п’яний, то чому б ні!

— Не може ж пан-отець їздити з п’яницею! — повчально додав вчитель.

— Ото була б гарна їзда! — гукнув ще хтось услід.

Петро розлютився, що звичайно буває, коли двоє засоромлять когось, а третій його ще й висміє. Обернувшись, упізнав він скляра, що йшов з напівпорожнім кошем, але з головою повною, як і Петрова.

— Що, добродію, хотіли з пан-отцем проїхатися? — запитав насмішкувато скляр.

— Стули свого рота! — гукнув Петро.

— Е, ти мені ще балакати будеш! — заверещав скляр.

Слово за словом — сварилися, аж поки Петро, покинувши скрипку, не зірвав склярові коша з плечей і не висипав скла йому на голову; почалася бійка. Зрештою скляр, ухопивши кийка, вдарив ним Петра тю голові так сильно, що той упав непритомний на землю, а скляр, злякавшись свого вчинку, побіг скільки духу.

Петро ниций лежав на шляху; коло нього — скрипка, пакунок, потовчене скло та сліди крові.

Настав вечір. Проїздили саньми люди, але були напідпитку й мали затуманені очі.

Зрештою, наблизилися сани, власник яких не співав. Він затримався коло купи каміння, щоб поладнати коневі запряжку; зіскочивши, запримітив на землі скрипку, а йдучи далі, побачив лежачу людину. Нахилившись, підняв йому голову і, повернувши до себе, скрикнув: „Петро!“ Коли змив йому снігом кров зі скроні, Петро відкрив очі.

— Живий, Петре? Слава Богу!

— Це ти, Степане? Де я?

— Лежиш на шляху, весь закривавлений. Що ти, впав чи що? Що сталося?

— Тепер пригадую. Я бився з якимось розбишакою, і він мене подужав, — розповідав Петро, клянучи й лаючись.

— Не лайся і не кляни! — сказав Степан, кладучи руку йому на вуста. — Бог змилосердився над тобою і врятував тебе від смерті, бо коли б ти з Божого попущення та залишився б тут довше, певне, замерз би на дорозі. А ти, ледве відкривши очі, вже й грішиш, замість того, щоб Богові дякувати.

Ці суворі, але слушні слова до живого пройняли Петра, який відразу витверезився. Адже промовляв їх давній його приятель.

— Сідай до моїх саней, щоб нам якнайшвидше дістатися домівки.

— Чому ти хочеш мене забрати, адже я п’яний?

— Власне для того, щоб ти тут не загинув.

„А пан-отець не схотів мене взяти, — думав Петро, — коли б був мене взяв, усього цього й не сталося б“.

Петра було так побито, що він ледве зміг підвестися і з великими зусиллями заліз у сани. Степан, допомагаючи йому, радив:

— Лягай та обіпри голову на мішки. Якби ж я мав хоч що-небудь, щоб тобі голову обв’язати! Чекай, отак буде все ж таки краще, аніж без нічого! — з тими словами він зняв хустку з шиї й обв’язав нею Петрові голову.

Прикривши його ще й своєю свитою, через що сам залишився без теплої одежі, гукнув на коней, і вони поїхали додому.

Тимчасом Петро роздумував: „Як же він про мене піклується! Точнісінько так, як милосердний самарянин, а люди його „відступником“ називають! „Відступник“, а взяв мене до саней, подбав про мене, власною свитиною накрив, а сам мусить тепер мерзнути“.

— Степане! — озвався він несподівано, коли коні зменшили ходу, — сядь коло мене і розкажи, що сталося, що ти так змінився і став інший, не такий, як усі ми? Що то за нова віра? Бо бачу й відчуваю, що в тебе глибока віра.

Степан охоче послухався. Довго вже він просив Бога, щоб послав йому нагоду розповісти товаришеві, як глибоко потонув він у гріхах і як Господь Ісус, проте, врятував його з безодні. Він сів коло Петра й поклав його голову собі на коліна. їдучи спокійною засніженою дорогою під тихим, ясним небом, розповідав Степан другові про дивну ласку Божу.

Раптом йому здалося, що Петро заснув, знесилений, і він замовк. Але Петро відкрив очі, як людина, яку збуджено вид глибокого сну.

— А що, Степане, як ти гадаєш, Бог чи Ісус Христос міг би пробачити такому негідникові, як оце я?

— О, Петре! — промовив Степан, і голос його зламався. — Ти не більший за мене грішник! Коли Христос мене прийняв, то чому ж би Йому й кожного не прийняти? Адже Син Людський прийшов відшукати і врятувати те, що було згублене.

По дорозі додому розповідав Степан товаришеві молодих літ про великі діла Божі, про Ісуса, Агнця Божого, Який очищає гріхи світу і Який смерть прийняв за безбожних.

Крачинська вже спала. Не чула вона, як син повернувся, не бачила, як Степан обмив йому рани на голові, як потім вони в кухні поставали на коліна й молилися.

Коли на другий день побачила вона Петра, як він лежав з обв’язаною головою, подумала собі; що знов була якась бійка і що син п’яний. Коли ж він встав без гніву і зараз же став до роботи, був тихий і якийсь не схожий на себе, вона почала боятися, чи не захворів він. Спитала його, чи не зробив йому хто чого лихого?

— Побився там з одним, що мене висміював, але це вже в останній раз! Ні з ким більше битися не буду!

— Коли б же тільки, синку, було це так, бо, справді, з тих бійок тільки лихо буває, — зітхнула жінка, подумавши при цьому, що тільки-но рана загоїться, так і бійки знову почнуться.

Цілий тиждень ходив Петро з обв’язаною головою, його лихоманило, і тому Крачинська навіть і не спиталася, чи піде він до церкви, і пішла сама. По дорозі вона розповідала приятелькам, як багато клопоту має з сином через його розпусне життя.

— Е, що там! — сказала одна з них. — Молодість свої права має, пройде з літами! Ми й самі не ліпші були, але живемо. Я вже волію краще мати такого ладного хлопця, якого всі люблять, аніж такого відлюдька, як той Степан.

— Та я б скоріше його задавила, ніж мала б на таке дивитися, — запевняла Крачинська.

— Не бійся! — сміялися кумасі, а одна додала:

— Скоріше волосся в мене на долоні виросте, аніж Петро святим стане!

Всі сміялися з того прислів’я навіть і тоді, коли вже з церкви виходили.

Тимчасом у Крачинських два молоді хлопці схилились над Біблією, читали, а потім молилися, і один з них щиро плакав, але то був не Степан.

ТОВАРИШІ

На танцях у корчмі говорили:

— Мабуть, і справді у Петра голова болить, бо не прийшов!

— А де ж це Маруся сьогодні? — питалися у Мишка Блажка, як він входив. — Тієї неділі не прийшла, і сьогодні знову її немає!

— А! — відповів він, спохмурнівши. — Хто його знає, що ви їй там таке зробили, але вона сказала, що вже ніколи не піде на танці.

— Нічого не чули про те, щоб їй хто яку кривду зробив. Помириться та й прийде! — запевняли дівчата.

Молодь чудово бавилася й без Петра та Марусі, крім одного Мишка, який невпинно думав про те, що сказала йому Маруся перед тим, як вони розійшлися.

— Не ходи, Мишко! Гріх це — служити двом панам, Богові й дияволу. Сьогодні неділя, у корчмі доброго нічого не почуєш. Залишайся зі мною вдома!

— Аякже! Щоб люди подумали про нас, що ми такі ж відлюдьки, як і Степан?

Як живу бачив її й тепер перед собою, як вона, звівшись, говорила, а чорні очі її блищали вогнем запалу: „Не відлюдько Степан. Він краще за нас знає добру путь, що веде до неба!“. З тими словами вона ввійшла до млина, а він залишився на дорозі.

„Як могла вона так говорити? Звідки вона знає, що Степан — не відступник? Аджеж її не було вдома тоді, коли Степан був на млині в батька. І так дивно говорила про те, що людина не повинна розважатися, бо це — гріх“. Мишко не став довго затримуватися в корчмі і пішов додому.

„І хіба це мені зашкодить, якщо піду до Степана? Не зроблюся ж я відразу відступником. Адже ми були колись приятелями; шкода, що ми всі його уникаємо, ніби він щось лихе нам заподіяв“. Так міркував Мишко, наближаючись до дому Градських.

„Може, Маруся й має рацію. Степан завжди був розумніший за нас, а по світах живучи, ще багато чого міг навчитися. Може, ми його не розуміємо? Я мушу з ним добре порозмовляти“.

Мишко зайшов на подвір’я, але там довідався від дітей, що дядька Степана немає вдома. Це його роздратувало, але він постановив піти до Петра й запитати, що той думає про Степана.

Наблизившись до хати Крачинських, він почув, що Петро грає на скрипці, а хтось інший співає побожної пісні. Швидко відчинивши двері, він завмер на порозі, мов скам’янів.

Біля столу сидів дідусь, а по боках — Степан і Маруся; всі разом співали з пісенника, а Петро грав на скрипці.

Спів той так зачарував Мишка, що він сів поруч із ними. Маруся радісно присунула ближче до нього книжку, і вони доспівали до кінця. Потім розповіли йому, що випадково зустрілися тут, прийшовши Петра відвідати, і що Степан почитає їм щось із Біблії та пояснить.

„Добре, — подумав Мишко, — тепер принаймні переконаюся, чи справді він відступник чи ні“.

Читали так до вечора. Чим довше Мишко слухав Степана, тим більше погоджувався, що Маруся справді мала рацію, коли стверджувала, що він не відступник, а навпаки, скоріше вони самі відступники.

Троє старих друзів переконалися, де правда. В серцях їхніх прокинулася колишня приязнь, що так міцно лучила їх із Степаном ще з дитячих часів.

— Дивись, сину, — говорив старий Градський до Мишка, — живемо тут як „німе створіння“. Живемо так, ніби й немає Бога на небі. Те, чого мене вчить тепер Степан, я сам повинен був навчити його й батька його. Але ж не міг я їх того навчити, чого й сам не знав. Жив у гріхах, заповіді Божі переступав, а про те, що то є гріх, і зовсім не думав. Тепер тільки відкрив мені Бог очі. Сину, навернися до Бога так, як Степан, принаймні не матимеш приводу отак жалкувати, як я!

— Але ж, дідусю, — заспокоював Мишко старого, який обтирав на очах своїх сльози, — ви ж завжди були порядною й чесною людиною; ніхто вам нічого не може закинути.

— Ніхто, сину мій, крім Бога, а Він усе знає! Коли чую, як Степан розповідає про милість Божу, то ледве повірити можу, що й мене возлюбив Він так сильно. Адже я Його багато в чому не слухався і часто Його засмучував!

Тієї хвилини ввійшла Крачинська. Тільки-но верталася з церкви, хоча вже був вечір. Відвідувала знайомих. В руках несла загорнуту в хустку молитовну книжку. Привітавшись з нею, всі порозходилися.

У понеділок Блажко виїхав на три тижні, щоб продали сушені овочі. На той час Маруся хазяйнувала і займалася Мишком та малим Мартином. У той самий час поїхав і Градський зі своїм старшим сином Андрієм. Степан провів спочатку їх, а потім пішов, щоб передати Марусі якесь доручення її батька, з яким зустрівся. Прийшов до млина і Петро зі скрипкою. Почали співати, а потім читали Біблію. З того дня збиралися щовечора. Згодом й інші люди почули їхні співи і зацікавилися ними. Траплялося часом, що пізно ввечері приходили люди до млина зерно молоти, а почувши співи, залишалися й приєднувалися до співаків.

Дідусь завжди приходив до Степана. Петро приводив із собою знайомого ткаля на прізвище Петран, який, власне, походив з іншого села, але одружився в Дубровицях та й залишився тут назавжди. Теща й жінка поводилися з ним зле, і тому він був радий, коли міг вибратися з дому. Дуже йому було добре в тихій хатині, на млині, де Степан читав та пояснював слова Священного Писання, сповнені тихої любові.

Нечисленні ці люди так міцно перейнялися правдою Слова Божого, до того часу їм невідомого, що забували про весь світ, і тоді тільки були щасливі, коли щастило їм навернути когось на шукання праведного шляху.

Але світ був ними дуже заклопотаний. Поки проминули три тижні, що були відсутні Блажко та двоє Градських, розійшлася чутка далеко за межі Дубровиць, що Степан Градський проповідує нову віру, до якої вже вдалися старий Градський, Маруся, Мишко Блажко, Петро Крачинський та Павло Петран. І далі навертають, кого тільки можуть. Хто визнає цю нову віру, той не повинен ні палити, ні пити, ні до корчми на танці ходити, ані до будь-яких веселощів вдаватися; тільки постійно читати Біблію та молитися.

Коли ці „відступники“ йшли до церкви, а виконували вони цей обов’язок ретельно щотижня, то інші люди сперечалися з ними по дорозі.

Молодь висміювала їх, старі з них дивувалися. Та найбільш всі замислювалися над Петром Крачинським, який, здавалося, зовсім перемінився. Не чув ніхто, щоб він сперечався або галасував, не бачили його п’яного, не бував ніколи в корчмі. Коли намовляли його гуляти, він казав: „Не хочу я більше дияволові служити; досить вже я нагрішив у тому“. Зате по цілих днях пильно сидів за своєю кроєною, а ввечері ходив до Блажків.

Спочатку мати його була тим дуже здивована і вражена і нічого не наважувалася казати; пізніше не допомогли вже їй ні прокльони, ні загрози, ні навіть прохання.

— Робіть, мамо, що хочете, — казав Петро, — хоч не знаю як мене кляніть, та не відірвете від Степана! Лежав я на шляху так, як той, що впав до рук розбійників на дорозі до Єрихона: „священик“ і „левит“ проминули мене, а Степан змилувався наді мною. Вже за це єдине мушу йому бути вдячний, бо коли б не він, то мусив би я вже сьогодні терпіти вічні муки в пеклі, на які щиро заслужив. Але ж то ще не все: показав він мені вузьку дорогу, якою наказав нам іти Христос. І вирішив я йти цією дорогою, з Божою допомогою, аж до смерті.

Інші підбурювали Крачинську, і вона дратувала сина як тільки могла. Часто вибігав Петро з хати весь білий, коли не міг довше слухати слів матері. Але ж ніколи не впадав у лють. Зрештою надокучило їй все, і вона дозволила синові чинити як знає.

Маруся Блажківна чекала, що батько повернеться взавтра, але він повернувся на день раніше, ввечері, коли ніхто на нього не сподівався. Не зчулися навіть, як він у дверях став. Маруся пряла, малий Мартинко сидів поруч неї. Коло стола влаштувалися старий Градський і Степан. Петро сидів біля печі, а Мишко стояв, притулившись до неї.

Блажко зачудовано дивився на них. На їхніх обличчях виразно малювалася неземна радість. Це його здивувало. Ніким не помічений, він спинився, щоб послухати, як Степан пояснював зібранню Святе Письмо. Степан саме читав про страждання Христові, а дійшовши до того місця, де Син Божий віддає Духа Свого в руки Отця, замовк.

В хаті запанувала така тиша, як коло ліжка померлого, коли уся родина глибоко відчуває, що все на цьому світі має кінець.

— Не розумію я, що це значить, — сказав Петро. — Так часто чув я це оповідання на Страсному тижні, але ж ніколи не думав про те, що Син Божий і за мої гріхи мусив так страшно страждати й померти.

Блажко поглянув на промовця. Не сподівався він почути такі слова з тих вуст, які звичайно вимовляли тільки легковажні слова або лайку.

— Ти, синку, ще молодий, — сказав Градський, — а от я... Як тяжко мені зробилося на серці, коли Степан читав. Бог Сам відкриває нам очі, щоб ми нарешті зрозуміли слова Його. Син Божий мусив вистраждати так багато через нашу безбожність.

— А ми, хоч і знали про те, та ніколи не думали про Нього, — задумливо додала Маруся.

— Твоя правда! — погодився Степан. — Жили ми так, ніби нас Його страждання й муки ніяк не обходили. Господь Ісус воістину може на нас нарікати словами Єремії: „Чи це не хвилює вас, тих, що проходите? Погляньте тільки й побачите, чи є біль, рівний до того болю, що мені заподіяно. Бо Господь засмутить мене в день великого гніву Свого“.

— Але з цього часу не забуваймо вже про Нього. Будемо служити Йому і таким чином поправимо те лихе, що ми вчинили, — заспокоював Мишко.

— Ніколи вже того не поправимо, — сказав Степан, — бо років, прожитих без Бога, нам не повернути!

Слова ці вразили Блажка. Він вже хотів був увійти й перервати розмову, коли ж раптом Градський промовив:

— Як все це дивно! Син Божий міг усе те витерпіти: такі муки, такі знущання, а людина для Нього не в силі нічого стерпіти.

— А ті страдники, дідусю, що про них ми вчора читали? — перебила його Маруся.

— Певно, були такі, та тепер вже такі на світ не народжуються, щоб могли так багато за віру витерпіти. Як ти гадаєш, Степане?

— Я так гадаю, дідусю, що коли б була на те воля Божа, щоб мені за віру страждати, то Отець Небесний дав би мені стільки сили, аби я міг зберегти віру, скільки її й мученики мали, бо вони теж були тільки людьми. Залежить це тільки від сили, з якою ми любимо Христа. Здається мені в цю хвилину, що я б скоріше дозволив, щоб мене було бито за Нього так, як Його бито, аніж мав би від Нього відступитися. Ніколи б я не зрікся Христа.

Слова ці він промовив так тихо, ніби йшли вони з найбільших глибин серця, а проте як громом вразили вони Блажка.

— Не вихваляйся, хлопче! — вигукнув він із гнівом. — Ніколи ще ти нічого не терпів. І Петро казав, що піде на смерть за Христа, одначе ж потім зрікся Його. Коли б тільки зазнав ти справжнього страху від думки тільки, що хтось завдасть тобі муки, то так само присягався б і ти, що Його не знаєш.

Поява Блажка всіх сполошила. Маруся заходилася готувати для нього вечерю. Мишко вийшов з хати, а Петро приніс Марусі дрова. Блажко закрив Біблію, поклав її до інших книжок на полицю і сів коло Градського.

Степан довідався від нього, що батько з Андрієм теж мають повернутися, і тому пішов, щоб повідомити матір і братову жінку. Маруся посвітила йому й вийшла разом із ним за двері.

— Може, гніваєшся на батька? — спитала вона.

— Я? Чого ж би то? Тому, що мене навчив? — спитав Степан.

— А чи ж то правда, що ти ніколи не зрікся б своєї віри?

— Сьогодні мені здається, що навіть перед обличчям смерті не міг би я того вчинити. Але ми, люди, слабкі. Твій батько має рацію. Мушу Бога просити, щоб дав мені сили швидше вмерти, аніж Його зректися. Ну, на добраніч, Марусю!

ЗА ХРИСТА

Блажко правильно казав: Градські повернулися на другий день після полудня. Було це в середу. У четвер пішов Градський на базар продавати свині, а продавши, подався до корчми пити. Було там багато людей — п’яних, напівп’яних і п’яних до непритомності. Градському розповіли, що люди кажуть про його сина. Дехто обмірковував те, що належало б учинити в тому разі, якби Степан звів і їхніх дітей. Молодиці й баби верескливими голосами додавали й своїх думок.

Градський не вимовив ані слова, пив тільки, а потім повернувся додому. У хаті застав саму тільки невістку й запитав її, чи то правда, що Степан ходить до Блажків, а також про те, хто ще туди ходить.

Молодиця почала гірко скаржитися на зятя. Розповіла про те, як Степан просив її та матір, щоб дозволили йому піти до Блажків, додала ще те та се, що вважала за потрібне, бо хотіла, аби батько добре вилаяв Степана, якого вона не любила, і щоб це відбило в нього охоту повчати порядних людей, до яких вона й себе змалку залічувала, щоб перестав називати їх грішниками та намовляти до поєднання з Богом. Наприкінці ж сказала, що Степан у клуні.

Смеркалося. Золота вечірня зоря пригасала на небі, освітлюючи останніми променями постать і обличчя парубка,зануреного в роботу.

Градський затримався на хвилину в воротах клуні; зоря освітила і його високу, кремезну постать і сильно почервоніле обличчя. Градський був ладним чоловіком: чорне волосся й вуси разом із чорними бровами надавали його обличчю виразу мужності й сили. Ніхто з синів не був схожий на нього. Степан же, у порівнянні з батьком, видавався тендітним і слабким.

Батько хвилину приглядався до сина, а потім рвучко зачинив ворота. В клуні відразу зробилося темно, і це змусило Степана покинути працю й озирнутися.

— А, це ви, тату? Перелякали мене! — сказав він з усмішкою.

— Що, злякався? Значить, маєш підставу мене лякатися, виродку клятий! Голос батька дзвенів, мов залізом ляскав. Саме тепер горілка вдарила йому в голову.

— Нічого такого, тату, я не вчинив, щоб мав вас боятися.

З тими словами син спокійно схрестив руки на грудях і притулився до дерев’яної підпори в клуні.

— Нічого не зробив! Ах ти, сякий такий сину! — почав лаятись Градський. — Ще хочеш заперечувати?

— Ні, я не маю нічого на своєму сумлінні й прошу вас, тату, не лайтесь так страшно. Коли чую, як ви клянете, то здається мені, ніби мене по голові хто б’є. Адже на страшному суді ми маємо скласти звіт про кожне слово, яке сказали.

— Замовч, я не маю потреби у твоїх вказівках! Чи то правда, що ви збиралися у Блажків, де ти свої дурниці плів та людей спантеличував?

— Так, збиралися ми в Блажків, але тільки для того, аби почитати Слово Боже. Нікого ми не спантеличували і тільки просили людей, щоб до нас прийшли та послухали заповідей Божих.

— Отже, ти, виходить, не заперечуєш? — гарячкував Градський.

— Не бачу потреби щось заперечувати.

— І ти собі вважаєш, що я з тим погоджуся, щоб зносити глум людей, які з мого сина сміються? Чи ж я тебе на лихо собі та на сором виховав? Зараз же, на цьому місці, зречешся мені всіх своїх дивацтв і почнеш жити, як жили наші батьки й як усі наші люди живуть. Ніяких нових сповідань я тобі не дозволю. Ходитимеш на танці, як усі інші хлопці, і годі. А як ні, то я тобі твої вигадки киями з голови виб’ю.

Здавалося, що постать батька зростала на очах; він з загрозою підняв руки. Але й струнка постать парубка випросталася, в його очах блиснув святий вогонь, ніби запалений від Божого вівтаря.

— Не відступник я, батьку! — сказав він чистим голосом. — Коли ж ви відступництвом називаєте виконання заповідей Божих, наслідування Господеві Ісусу, то такого „відступництва“ я ніколи не зречуся! Не маєте ви влади на те, щоб примушувати мене до гріха, до служіння дияволові. Не буду я волею Божою нехтувати, як раніше те робив, і як інші роблять! Навпаки, усіх людей і вас, батьку, буду просити: покиньте втіхи світу цього, покиньте служити дияволові та наверніться усім серцем до правдивого Бога живого!

Сильний удар обірвав Степанові слова. Кров закипіла в Градському. Підскочивши до сина, він почав трясти його з такою силою, що свита, яку той мав на плечах, спала геть.

— Ти ще будеш мені опиратися, ти, нікчемо! Ще раз питаю: ти послухаєш зараз же мого наказу? Кажи! Коли ні, то я тебе так зіб’ю, що довго пам’ятатимеш! Я тебе навчу виконувати п’яту заповідь!

— Даремно б ви мене били, бо не можу я від правди відступити. Господа Ісуса за мене бито, то й я можу за Нього потерпіти. Але ж не чиніть цього, батьку, бо потім шкодуватимете.

— А, так ти хочеш Христові уподібнитися? Ну, добре ж!

Відскочивши вбік, батько нахилився і підхопив з підлоги віжжі. Коли Степан опам’ятався, то знайшов себе прив’язаним до стовпа, що підпирав дах. Це сталося так несподівано, що він і оком не встиг змигнути. Побачивши, що батько несе батіг з возу, Степан здрігнувся усім тілом, страх перед болем заволав у ньому, та й його солдатська кров бунтувала проти такого приниження й насильства.

Раптом пригадалися йому слова Блажка: „Коли б хто завдав тобі муки, відрікся б ти так само, як і Петро“ і його власна відповідь: „Скоріше б я дозволив на смерть себе забити“. Закривши очі й стуливши вуста, він спокійно чекав і чекав недовго. На його беззахисне тіло посипалися удари, один за одним, спричиняючи гострий, нестерпний біль. За кожним разом здавалося, от-от він скрикне, але, стиснувши зуби, щоб не застогнати, Степан мовчав.

— Відрікаєшся? — горланив розлючений Градський.

— Ніколи не зречуся правди, — відказав син голосом, що тремтів від болю.

Батько навіть батога зламав на ньому. Коли підняв із землі зламаний кінець, Степан поглянув на нього сумним поглядом; краплі холодного поту виступили на його чолі.

— Тату, не робіть цього! Хоч уб’єте мене, та не зламаєте, бо хто витримає до останку, той врятований буде, але собі шкоду заподієте навіки: день і ніч переслідуватиме вас думка, що власну дитину безневинно замордували!

Ці слова, як вістря ножа, пронизали батьківське серце. Йому зробилося від них боляче, бо він добре відчував, що робить кривду своїй дитині. Сумління підказувало йому, що він нівечить сина без приводу, так, як Христа колись мучено. Він відчував, що має просити вибачення у сина і нізащо не хотів зізнатися в тім. Аби заглушити сумління, він ще два рази вдарив сина, бажаючи за всяку ціну почути його крик. Те, що син тихо піддавався мукам — як Христос — сповнювало його дивним страхом; він хотів почути людський крик. І почув його, але на диво тихий і здушений.

Ноги відмовилися служити Степанові: він зсунувся на землю, тільки плечі повисли, прив’язані; голова схилилася набік, а з носа й вуст бризнула кров.

Градський не бачив того. Він вийшов із клуні з почуттям, що сина свого покарав так, як постановив собі в корчмі, коли чув, що люди говорили про його сина та своїх дітей, коли б ті за ним пішли; не звернув додому, а пішов до корчми, щоб горілкою вгамувати шалену лють.

Виходячи, він не помітив, що неподалік стояв Блажко і дивився на нього. Вже довго стояв Блажко під клунею і чув, як Градський проклинав і бив когось; одначе він не міг собі усвідомити, чого ж той, кого бито, не подавав жодного стогону. Раптом він почув голос Степана й здригнувся, хоч і недочув, що саме той говорив. Припускав, що Градський б’є сина за те, що люди говорять про нього. „Добре, — думав собі Блажко, — принаймні виявиться, чи дозволить Степан бити себе за Христа, чи відсахнеться? Не буде в нього другий раз охоти похвалятися!“ Однак сумління нашіптувало йому, що треба б увійти, щоб переконатися, що там робить Градський, якого всі мали за лиху людину.

Насупивши брови, він втішав себе, однак, тим, що батько має право покарати сина, а коли б, зрештою, занадто вже сильно його бив, то битий кричав би, і тоді б він поквапився на допомогу.

Тут він почув тихий стогін Степана й побачив, як Градський вийшов із клуні й подався геть.

„А ну, піду спитаюся в Степана, чи легко було йому терпіти за Христа“, — думав Блажко. Він відчинив ворота. Місячний промінь падав до клуні, і перед його очима повстала картина, якої він до смерті не міг забути: Степан увесь був облитий кров’ю, сорочка на ньому розідралася й просякла кров’ю, тіло його повисло на ременях, прив’язаних до стовпа.

Сумління закидало Блажкові: „Коли б ти ввійшов раніше, цього б не сталося“.

Він поквапився до зомлілого, перетяв посторонку й підтримав падаюче тіло; повернувши до себе бліде, закривавлене обличчя Степана, почув, як проймає його нечуваний біль.

— Степаночку!

Степан відкрив очі.

— То ви, дядьку? Дивіться, я залишився вірний і дозволив мордувати себе. Бог додав мені сили, — говорив він слабим голосом. Невимовно гарна усмішка осяяла його обличчя, але тієї ж самої хвилини його почало трясти.

— Прошу вас, дядьку, візьміть мене до себе! — тут Степан спробував підвестися. — Мати дуже перелякаються... колотнеча в хаті підніметься... Бог вам заплатить, дядечку...

— Охоче візьму тебе до себе. Чи ж я б міг тебе знову віддати на муки? Блажко допоміг Степанові підвестися. Та ступивши два кроки, побитий зомлів у нього на руках.

„Убив його, а я те дозволив“, — стогнав Блажко. Його самовпевненість, ота-от віра в свою правоту розвіялася, як імла, в його очах. Рятуючи Степана, він почував, що коли б побитий помер, то він був би винен у його смерті.

Тимчасом надійшов Петро. Бачачи, що клуню відімкнено й думаючи, що там Степан, він хотів було забрати його і піти разом до Блажків. І вони дійсно пішли, але як...

Блажко з Петром вдвох несли Степана. Дорогою довідався Петро, що Градський помордував сина за те, що він — „відступник“ і хоче таким і надалі залишитися.

— Дядьку! — скрикнув обурений Петро. — Коли б Степан не навчив був мене боятися Бога й слухати Господа Ісуса, то я зараз пішов би та й відлупцював Градського так, що він би мене пам’ятав довгенько. А ще підпалив би йому клуню чи хату!.. Взагалі, не знаю, що б йому зробив за це катування Степана!

Цілу дорогу Петро плакав, як дитина, а коли прийшли до млина, розповіли все переляканій Марусі. Потім роздягли Степана й почали, плачучи, його обмивати.

Степан дихав — значить іще був живий, але очей не відкривав і був блідий, наче смерть. Все тіло було вкрите синіми смугами та ранами, тільки обличчя, якщо не зважати на синець на скроні, було чисте.

Приятелі зробили, що могли й уміли, а поклавши його на ліжко, стали навколішки й молилися, щоб Господь Ісус, за Якого він так страждав, повернув йому здоров’я. Були вони ще дуже неосвічені й слабі в вірі, але це лихо спрямувало їх до єдиного Опікуна й Друга, що міг їм зарадити.

Степана страшно трусило, а потім почало як вогнем пекти. Коли, зрештою, відкрив він очі, погляд його був тьмяний: він не впізнавав нікого й безперестанно просив пити. Коли Блажко схилився над ним, то почув, як Степан молився: „Господи Ісусе! Допоможи мені знести ці страждання! Зношу їх залюбки, але Ти відаєш, що вони заважкі для мене. Не гнівайся на батька мого, бо він не відав, що чинив. Не гнівайся, пробач йому заради ран Своїх!“

Отже, Степан не весь час був непритомний. Страждав він тяжко, але терпів охоче заради Христа. Скаржився тільки Богові, а тим, що були винні, вибачив.

Блажко бачив, що віра Степанова була іншою, більш справедливою, аніж його віра. З Градським вони посварилися були за межовий камінь та й то не могли помиритися, а Степан мало не помирав через муку, що завдав йому батько, а, проте, молився за нього.

Умів він все пробачити, бо щиро любив Господа Ісуса і дійсно йшов за Ним.

Правда, що коли Бог почне відкривати людині очі, то вже відкриє їх цілком.

СЕРЕД СТРАЖДАНЬ

Розвиднялося. У Градських саме всі прокидалися, коли раптом у дверях з’явився Блажко. Пані Градська ладна була побачити кого завгодно — тільки не його. Однак відповіла на його привітання:

— Здорові були!

— Дякувати. Чи сусід удома?

— Спить іще: вчора пізно додому повернувся. Сідайте, будь ласка.

— Часу не маю. По вас прийшов.

— По мене? — здивувалася жінка.

— Де ваш Степан?

— Степан? Певно, в коморі; мабуть же, вчора був у вас, — тут обличчя її спохмурилося. — Тепер же спить, коли не коло коней.

— Так, спить, але як? Добре ви дбаєте про свого сина! Він цієї ночі мало не вмер, а ви про те нічого й не знаєте!

— Хто? Степан? Але ж він учора був здоровісінький! — скрикнула мати, злякавшись. — Боже мій, Боже мій! — бідкалася вона. — Бетко, ти чуєш, що дядько кажуть? — звернулася вона до невістки, що входила до хати. — Дай мені сукню, я вберуся. Що ж то могло статися поміж них?

Невістчині руки тремтіли, коли вона подавала сукню й хустку. Залишившись у кухні, вона сіла коло столу й підперла голову руками. Батько побив Степана, а вона в тому винна. Однак, може, воно й не так зле, може, дядько й перебільшує, бо він гнівається на батька; може, Степан одумається після цього і дасть спокій людям? Вона встала, щоб приготувати сніданок, і чекала, коли повернеться свекруха, яка прийшла, врешті, бліда, як смерть, з опухлими від сліз очима.

— Що чути, мамо? — спитала, взявши свекруху за руку.

— Ой, доню моя, не бачила я ще ніколи такого! Щоб власну дитину так страшно скатувати — і то без приводу! А навіть коли б і привід був — побити її так, що здорового місця на тілі немає! — бідкалася Градська.

— А що Степан вам сказав? — з плачем запитала зблідла невістка.

— Що ж він міг мені сказати? Не впізнав мене: лежить у гарячці — як у вогні горить, непритомний від болю. Чужі люди коло нього ходять. Блажко сказав мені, що його тепер ані порушити, ані перенести не можна. Зрештою, що там казати! Піди сама, то побачиш! Не переживе він цього, не переживе...

Невістка послухалася: хотіла на власні очі побачити й переконатися, чи це правда. Адже здавалося неймовірним, щоб Степан був так побитий, що міг від цього померти.

Хутко побігла до млина. Було там тихо, як у гробі; тільки лампа світилася в хаті, освітлюючи ліжко, на якому, схиливши голову набік, лежав Степан.

Бетка відчула, що ще хтось був у хаті, але дивилася тільки на Степана. Стоячи так коло хворого, пригадала собі про всі ті гарні подарунки, які Степан привозив їй, пригадала, як він часто, з того часу як повернувся додому, допомагав їй у праці. Частенько, коли працювали вони в полі, казав було: „Іди, Бетко, до дітей; дамо собі раду й без тебе!“ Ніколи не сказав їй жодного лихого слова, тільки зичив їй добра, а вона за те звинуватила його й обмовила.

Молодиця гірко розплакалася і, почуваючи свою провину, кинулася до хворого — ніхто й стримати її не встиг. Степан відкрив очі, застогнав.

— Степаночку!

— Не доторкайся до нього, бо в нього все болить, — сказала Маруся й хотіла її відтягти. Але молодиця зовсім її не бачила й не чула.

— Степане, чи впізнаєш мене?

— Пізнаю, Бетко. Але залиш мене, будь ласка, — заснути хочеться!

— А мене впізнаєш, Степане? — спитала Маруся, нахилившись до нього. З очей її скотилися дві великі сльози.

— Тебе? — по Степановому обличчю пробігла лагідна усмішка. — Хай вам усім Бог заплатить! Але вкрий мене, Марусю, мені так зимно...

— Тебе вкрито, Степане, — сказала Бетка, — але якщо ти так зле себе почуваєш, то Андрій зараз може запрягти коні й поїхати по лікаря.

На хвилю хворий підніс повіки:

— Не треба лікаря. Йому доведеться мене оглядати. А вам доведеться йому про все розповісти: не хочу, щоб люди довідалися, що батько мене так скатував. Я йому все простив і волів би за краще вмерти.

Бліді щоки Степана зачервонілися від гарячки. Він втратив свідомість.

Молодиця повернулася додому вельми пригнічена й нещасна. Тягар, що лежав у неї на душі, був такий тяжкий, що вона розповіла про все чоловікові. Виказала йому, як Степана звинуватила, і додала, що смерті його не пережила б. Андрій Градський був засмучений і понурий. Хоча в останні часи з Степаном він і не розмовляв, та однак любив брата. Страшною здалася йому думка про те, що брат його міг би померти від побоїв власного батька, а жінка мала бути за все те винною...

Градський прокинувся пізно; як кожний п’яниця, встав із важкою головою, але й на серці в нього було тяжко. Спочатку не розумів, що з ним сталося. Тут здалося йому, що хтось іззаду виразно промовив такі слова: „Коли мене вб’єте, то не мені це буде кривдою...“ „Та пак! Степан! Що сталося з неслухом? Невже його ще й досі ніхто не випустив? Треба б подивитися, що він робить?“ Дійшовши до клуні, знайшов її відчиненою. Вночі йшов сніг; не було на ньому жодних слідів, значить, нікого ще тут не було. Увійшовши й озирнувшись, спостеріг закривавлену Степанову свитку, перерізану посторонку й поруч — калюжу крові.

Ставши перед нею. Градський міркував собі: „Невже я його так побив, що аж кров полилася? Адже жодного разу не зойкнув. Але де ж він може бути?“ Дивні почуття ворушилися в батьківському серці, коли стояв він на місці, де датував свого сина. Не міг зрозуміти, чого Степан не боронився, чому не кликав на поміч. Пригадалися йому всі слова сина. Градський бачив тепер справу так, що учинив гірше від нерозумного звіра, і що напевно б не зробив цього, якби був тверезий. Повернувся швиденько, кинув трошки соломи на криваву калюжу й побіг додому. Степана він не хотів, власне, бачити, але хотілося йому впевнитися, що з ним сталося.

Заставши в кухні жінку, яка краяла хліб до юшки, він зауважив, що обличчя в неї було заплакане й засмучене, і зрозумів, що вона вже все знає. Може, вона сама й Степана звільнила? Не смів очима з нею зустрітися. Тимчасом жінка, побачивши його, почала:

— Що це ти зробив із Степаном? Чи в тебе є совість?

— Ну, і що з того? Адже він мій син! — відказав Градський із запалом.

— А певно! То вже як він твій син, то тобі й убивати його вільно?

— Міг би мене не дратувати своєю задирливістю! Він же знав, що я був нетверезий.

— Не доведеться вже тобі на його задирливість нарікати, — холодним, як крига, голосом сказала жінка. — Та коли виплине, хто його забив, заплатиш ти дорого за свій запал. Та все одно — ні до чого це не придасться, ніщо вже його не воскресить!

— Та замовкни вже! Краще скажи, де він, щоб я на нього поглянув. Не так вже швидко й помирають!

— Коли хочеш побачити, то йди до Блажка: там його знайдеш.

— У Блажків? Що ж він там робить? — вигукнув Градський. Дивний страх охопив його всього. Безперечно, вчинок його був лихий, а Блажко ж був його ворогом.

— Що він там робить? Помирає! Нікого не впізнає: Бетку впізнав тільки на хвилю. Не хоче, щоб Андрій по лікаря їхав, бо ліпше волів би вмерти, аніж увесь світ мав би довідатися про те, що ти йому заподіяв.

У Градського задрижали коліна. Жінка присунула йому юшку, а сама вийшла; з вікна видно було, як вона біжить до млина.

„Помирає й ліпше волів би вмерти, аніж щоб світ довідався про те, що ти йому заподіяв“, — бреніло йому в вухах.

Градський був гордим, але зворушення й переляк узяли гору навіть над його пихою. Посидівши ще з півгодини в пустій хаті, він зважився піти подивитися, що, власне, він заподіяв Степанові, що син його мав померти.

Коли він увійшов, то пораненому Степанові саме робили холодні примочки. Ніколи вже потім не міг він забути синових ран, погляду, який на нього кинула Маруся Блажко й голосу сина, яким той казав: „Не плачте, мамо!“

— Сину мій! Та чим же ти його так розгнівив?

— Шкода мені, мамо, що батька так розгнівив, але він хотів, щоб я відрікся від правди, але я того не міг учинити.

— Чи дуже страждаєш, синочку?

— Нічого, мамо! Адже я знаю, що Господь Ісус витерпів за мене, і чи ж міг би я Йому відплатити невірністю? Ні, ніколи! Скоріше б волів умерти серед ще тяжчих страждань. Не гнівайтеся ж, мамо, і ви всі на батька; не відав-бо він, що робив, а я йому все дарую.

Градський ніколи вже не міг цих слів забути! Ніким не спинений, покинув він млин. Почував, що люди справедливо його зневажають. Переконався, що Степан і справді помирав; та хоч би й не вмер — ніколи вже не зможе він виправдати кривди, заподіяної синові. Але ж Степан ще його й захищав і просив за нього так, як Син Божий просив за розбійника.

Градський гнівався на сина з того часу, як той сказав йому, що людина, злучена з Богом і обмита кров’ю Ісусовою, може жити, любити, прощати, а може й умерти так, як Христос. Дух Господа Ісуса був у ньому, і то, власне, й було тією новою вірою, що її так сильно боялися в Дубровицях й називали відступництвом.

Того ж самого дня поїхав він до лікаря й розповів усе, що сталося зі Степаном. Лікар той був людиною старого вже віку й ніколи не цурався чарки. Через це він зрозумів Градського. Але коли побачив Степана, то захитав головою і виходячи, сказав Градському:

— Як же це ви могли його так побити? Не розумію. І він зовсім не боронився?

— Не міг він боронитися, — відповів похмуро Градський, — прив’язаний був.

— Як же можна було, чоловіче?! Судячи з його терплячості, ваш син має бути неабиякою людиною!

— Найліпшою! — визнав Градський.

Лікар, запримітивши сльози на його очах, не питався вже більше.

ВЕСНА НАДХОДИТЬ

Три дні й три ночі був Степан між життям і смертю. Він втратив багато крові, його морозило, рани запалилися, і він міг про себе сказати разом із Давидом: „Між мною й смертю — тільки один крок“. Зрештою, наступила криза.

Ледве Градський довідався, що синові ліпше, як поїхав продавати сушені овочі. Ніхто його не спиняв: всі зітхнули легше, що його не буде; він сам почував, що всім заважає.

Ще цілий тиждень залишався Степан у Блажків, але мати за ним ходила. Потім перенесли його додому й пильнували, як око. Намагалися з одного його погляду зрозуміти його бажання, особливо, коли він почав їсти, не знали вже, щоб таке для нього й вигадати, як його й потішити. Ніхто вже йому тепер не перешкоджав читати Біблію. Коли помічали, що він заглибився у Слово Боже, а треба було кому пройти через хату, то ходили навшпиньки. Особливо Бетка була обережною.

Раніше вона не любила, коли діти її бували коло Степана і він навчав їх Святого Письма; тепер вона приводила їх до нього, щоб він не був самотній, а сама з кухні уважно слухала, чого він вчить, щоб потім вміти те саме з ними повторити, щоб запам’ятали, а Степанові тим завдати радість. Здавалося їй, що вона таким чином без його відома хоч трохи виправить кривду, яку йому заподіяла.

У той саме час приїхала до Градських Степанова бабуся з материного боку. Багато років жила вона в сина, але невістка зле з нею поводилася, от дочка й забрала стару до себе. Степана знала вона мало, але скоро полюбила його так само, як і старий Градський. З волі Божої багато вже років несла вона тяжкий хрест, тому й серце в неї було м’яке.

Коли Степан настільки добре став себе почувати, що друзі його могли збиратися вечорами, він викладав їм Слово Боже. Всім тоді здавалося, ніби хтось зсунув завісу з їхніх очей. Хто слухав його уважно, в того серце запалювалося завзяттям; бабуся присувала свою кужіль ближче до його ліжка, щоб не пропустити жодного слова, і кожне з них падало на родючий грунт.

Блажко також приходив із своїми дітьми, але вже не сперечався й не перечив, відколи пізнав, що Степанова віра була куди праведнішою від його віри. Цінив Степана й кожне його слово. Вірив тепер у те, що гріхи його відпущено йому і що він сам тут, на землі, може в цьому впевнитися.

Бетчина мати, Петраниха, приходила з дочкою й невісткою відвідати Степана; згодом почали приходити щовечора й приводили з собою Петранишиного брата. Петро Крачинський приходив завжди разом з Павлом Петраном. Зрештою, намовив Петро й свою матір, щоб пішла з ним на зібрання. Блажко привів свого брата у других — мірошника, а з тим прийшла й дочка його Зося. Скоро уся кімната навколо Степанового ліжка наповнилася зичливими слухачами.

Всі ці люди знали, чого Степан слабує, хоча ніхто про це не говорив. Ніхто не міг зрозуміти його поведінки, але всі його поважали й тому охоче приймали його слова, не дивлячись на те, що хлопець, відкинувши усякі людські умовності перед брамою смерті, так являв кожному його життя, порівнюючи його із заповідями Божими, що кожний мусив признатися: і я, на жаль, теж грішник.

Коли Степан у перший раз сів за стіл, всі раділи; найбільше виявляли свою радість дід та бабуся. Степанові не важко було спостерегти глибоку радість в їхніх очах, які відбивали в собі ціле небо благості.

Весняне сонце вже добре пригрівало й розтоплювало кригу й сніг, а пташки своїм співом віщували про те, що надходить весна, коли Степан вперше здужав вийти з хати й дихнути свіжим повітрям. Ціла зима його молодого життя проминула в стражданнях та хворобі. Але чи пройшла вона через те марно?

Саме напередодні повернувся Градський. Одначе крім привітання не обмінявся з сином, ані словом.

Степан подався через двір до садка. Там і сям пробивалася свіжа травиця. Гарно було на дворі; серце Степанове було сповнене ніжної радості. Як же Бог усе перемінив, яке благословення принесла йому його хворість. Скільки він мав приятелів, котрі тепер вже не забороняють йому йти вузькою дорогою, а навпаки, самі просять його про те, аби їм цю дорогу вказати. Якого доброго друга знайшов він у дядькові Блажку! Він більше не сперечався, хоча погляди їхні на значення Слова Божого не один раз розходилися.

А дідусь? Як ретельно, як поважно шукав він правди! Навіть бабуся усім серцем полюбила Господа Ісуса. Бетка зовсім перемінилася: завжди готова була всім прислужитися. Тільки мати занадто ще вірила у цей світ, але й вона охоче прислухалася до Слова Божого.

Степан згадував, як вчора прийшов до нього старший брат його, Андрій, і сказав: „Я, Степане, постановив, що не питиму більше й до корчми не ходитиму; приклад батька показав мені, на що здатна нетвереза людина; я теж маю дітей і не хотів би жодного з них замордувати“.

Степан з радості не знав, що й робити. Хотів був піти до Петра, зустрічаючись з яким, переживав раз у раз більшу радість, коли почув голос матері, яка кликала батька. Знав, що батько був у клуні і що, працюючи там, він не міг почути матері. Тому він поквапився покликати його. Увійшовши до клуні в перший раз після тієї страшної години, він відчув, як його пройняв дрож. Батько справді був у клуні й накладав солому до сікачки. Обличчя його було похмуре, як небо перед бурею.

Але Степан відігнав усі лихі думки.

— Мати кличуть вас, тату. Добридень, — сказав спокійно.

— Степане! — Градський відступив на крок.

За хвилю батько й син мовчки опинилися один проти одного. Весняне сонце освітлювало їх і стовп серед клуні — згадку про той страшний вчинок. Раптом Градський наблизився до сина й поглянув на його бліде, змарніле, але гарне обличчя; придушеним голосом видав такі слова: „Пробач мені, Степане! Заклинаю тебе п’ятьма ранами Христовими“. Якого щастя зазнав Степан у цю мить! Аж світ йому закрутився в очах...

— Але ж я, тату, не маю нічого, аби нарікати на вас!

— Знаю, але прошу тебе: вибач мені! Мав ти рацію, коли казав, що шкодуватиму за своїм вчинком. Шкодую, та виправити його не можу. А ти, хоч і вибачиш мені, та ніколи не зможеш забути, як тяжко завинив я перед тобою, що повівся з тобою гірше, аніж звір, і будеш мене уникати, як інші.

Степан обійняв батька і сказав:

— Ніколи я так не буду думати; тільки ви не гнівайтеся на мене, тату.

— Степане! Степане! — з плачем повторював батько.

— Не плачте, тату! Чи тепер дозволите мені жити так, як Бог наказав?

-Роби, що за добре вважаєш; не треба вже тобі мене боятися; ні в чому вже не буду тобі на перешкоді. Чув я, що маєте знову збиратися у Блажків? Чи це тому, що я вдома?

— Ми гадали, тату, що ви забороните нам збиратися; коли ж ні, то охоче тут залишимося. Може, й ви разом із нами будете?

— Так! Але ж ти казав, що мати кличе, то мушу йти!

Ще раз обійняв батько сина й притиснув до своїх грудей; потім випровадив його з клуні, зачинив ворота й пішов. Степан упав на коліна. Господь Ісус допустив йому заглянути глибоко в чашу страждань; коли ж він слухняно випив її, то знайшов на дні солодощ. В той час, як усі плакали, сам він не плакав, однак тепер по його обличчю текли чисті сльози щастя. „Господи Ісусе! Наверни мого батька, і я не перестану Тобі дякувати. Ти врятував мені життя, дозволь же, щоб віднині жив я тільки Тобі на радість, а ближнім на користь. Я єсмь Твій, нині й навіки!“

Він не пішов до Петра; поринувши в думки, ходив садом. Затримався як раз коло місточка, що сполучав їхній сад із садом Блажків. Кинувши оком на старий дім, пригадав, як його там прийняли, як коло нього ходили в його біді. І дивно зробилося йому на серці: він мав таке відчуття, як та природа, коли весняне сонце шле їй поцілунки, під чарівним дотиком яких тануть сніг і крига, а весняні квіти розкриваються в усій своїй запашній красі. В очах його повставав образ вродливої дівчини, що день і ніч чатувала над ним із очима, вологими від сліз. Ніколи не зможе він віддячити їй за все, що вона зробила для нього.

— То ти, Степане? — почув він раптом голос по той бік містка. Поставивши на землю коша, якого тримала в руках, Маруся перебігла через місток і стала перед ним з виразом щирої радості на обличчі.

— Добридень, Марусю! Що тут робиш?

— Курку шукаю, та це хіба діло? От бач, видужав і зміг на світ Божий вийти!

— Дякувати Богові, вже настільки здоровий, що не схотілося в хаті сидіти, коли Бог послав такий день, теплий та красний.

— Ах! — промовила Маруся. — І справді не знаю, як Йому й дякувати за те, що повернув тебе до життя.

— Господу Богові я вже подякував. Та є ще й на землі хтось, кому до сьогодні ще не міг подякувати.

— Хто ж це? Адже батькові ти вже дякував.

— А тобі, Марусю? — схилившись до дівчини, поглянув Степан на її біле личко, що саме тієї хвилини зачервонілося. Довгі шовкові вії піднялися, гарні очі з якимось особливим виразом поглянули на нього.

— Нема за що дякувати мені, Степане! Скоріше вже я тобі повинна дякувати. Мушу тобі сказати, що всі твої слова я зберегла в пам’яті, але серцем їх іще не зрозуміла. Коли б була відійшла від тебе в світ, поміж інші люди, може б, навіть була ті слова й позабула. Але коли ти дозволив себе мучити за Господа Ісуса, і, недивлячись на це, міг пробачити, зрозуміла я, що маєш ти віру давніх мучеників і що Бог в годину смерті був близький до тебе, як і до них. Зрозуміла я також, що такої віри в мене немає, і що її мушу мати. Молилася я тоді Господу Ісусу, як ти мене вчив, щоб ЗБОЛИВ змилоститися наді мною й виявитися мені так, як тобі виявився.

— Він вислухав тебе, правда ж? — сказав Степан, стискаючи її долоню в своїй руці.

— Так, Степане! Тепер я можу відповісти тобі на запитання, що ти задав його мені: коли я, зрештою, полюблю Господа Ісуса? Отже, полюбила я Його й буду із Ним аж до смерті. Допоможи мені, Господи Боже! Але не стіймо тут; ходи до нас; батько й Мишко зрадіють, коли тебе знов побачать.

Вони пішли через місток і сад.

— Чого ти мовчиш? — спитала дівчина, дивлячись на сусіда.

— Бачиш, Марусю, щаслива людина не вміє говорити про своє щастя!

— Хіба й ти щасливий? Я гадала, що це тільки зі мною так!

— Чи так, Марусю?

— А чи ж ти думаєш, що мені бракує приводу для щастя? — здивувалась вона, і очі в неї заблищали. — Коли бачу тебе живого й здорового, коли йдеш поруч зі мною і коли подумаю, що ти — не такий вже самотній, як восени, коли ніхто тебе не розумів; коли подумаю, що знову так усе склалося, як за нашого дитинства, коли ми вчотирьох завжди були разом? Тепер я вже не дивуюся, що ти прийшов до нас із звісткою про Господа Ісуса. Ти знав, що без Нього ми б загинули і що Він був єдиним нашим порятунком. Пізнавши Його раз, не можна не говорити про Нього іншим людям. Це те ж саме, як пташці — співати, коли засяє їй перше проміння сонця.

— Так, Марусю! — відповів Степан і мимоволі випростався. — І ми не мовчатимем. Не дозволила ти мені раніше тобі подякувати — тепер не можеш мені в цьому відмовити. Стільки ласки виявила ти до мене, коли боровся я зі смертю. Але чим вона є, коли зрівняю її з радістю, з якою вітаєш ти життя, яке до мене повернулося, з почуттям, що та людина — це ти? Мені здається, що вже розумію всю глибінь ласки Господа Ісуса! До сьогодні, однак, не знаю я ще всього, і коли б був помер, то не пізнав би цього на землі!

— Не кажи цього, Степане! Вірю, що Господь Ісус не захотів би, щоб я цього зазнала.

— Чи так би ти за мною вболівала? — з тими словами він узяв руку дівчини і поклав собі на груди, в яких серце билося в гармонії з весняним настроєм, що панував навколо.

Морозяна зимова ніч поступилася перед новим життям. Дерева й рожеві кущі скоро заквітують; соловейки затьохкають в гаї, бо наближається травень.

Степан легко міг прочитати відповідь на гарному личку Марусі. Та поки він встиг щось сказати, кинувся йому на шию Мишко, що йшов із млина, і, привітавшись із Степаном, з великою радістю повів їх обох до хати.

ПОДОРОЖ

Градські вигодували доброго коня на продаж.

У піст відбувався в Підградді ярмарок, на якому найліпше можна було зробити таку продаж.

— Ще не дуже я можу вам у господарстві пособляти, — сказав Степан, — то, може, хоч на ярмарок поїду?

— Задалека дорога для тебе, синку коханий, — непокоївся Градський, — слабий ти ще.

— Дозвольте мені, тату, поїхати. Я вже почуваю себе краще; з Божою допомогою якось доїду. При тій нагоді зможу й тітку Прибовську відвідати, а я її вже п’ять років не бачив.

Довго вагалися батьки. З одного боку, не хотіли йому розваги псувати, а з другого — боялися, що не знесе він дорожньої втоми: дуже вони його стали цінувати.

— Але ж хіба він мусить пішки йти? — сказав несподівано Градський. — Може ж і воза взяти. Андрій зимою намайстрував багато різних дерев’яних виробів, можна буде їх добре продати на ярмарку; може також і кукурудзи набрати, ми її забагато маємо.

Жінки втішилися щасливою думкою Градського. Степан обіймав батька.

Якраз увійшов Петро Крачинський.

— Візьми мене з собою! — просився він. — Я б там полотна й бавовни купив би.

— З великою охотою! — Градські зраділи, що Степан не сам буде в дорозі. Наготували їм на дорогу чого тільки могли. З усіх трьох домів дано було Степанові так багато доручень, що мусив усе те занотувати, аби чого не забути.

В ім’я Боже вирушили Степан і Петро в дорогу. Подорожувати вони мали три дні.

* * *

А їхали вони так: молодого коня, дуже баского, прив’язали до воза. По дорозі забирали до воза людей і підвозили їх, не беручи ніякої платні; підібрали раз старця, що йшов до іншого села; старець благословив їх, коли побачив, що Степан готує йому найвигідніше місце. Робили добро кожному, кому тільки могли, а Степан розповідав усім про своє велике щастя: про те, що Бог так возлюбив його, що віддав Свого Єдинородного Сина на смерть за його гріхи; що викуплений смертю Сина, наново прийнятий він до ласки Божої. Говорив далі про те, що Бог кличе людей, щоб вони, покинувши широку путь загибелі, вступили на вузьку стежку, що веде до спасіння.

Було це чимось зовсім новим для всіх. Декому дуже подобалося те, що Степан говорив. В одне тільки не могли повірити, а саме в те, що людина може розстатися з гріхом і розпочати нове життя.

Але тоді Петро, з свого боку, розповідав, яке легковажне й розпусне життя провадив він раніше, показуючи рубці, що позосталися після пияцьких бійок, і що він мав би все життя страждати через пияцтво та бійки, якби Степан не знайшов його й не врятував, показавши йому, що він опинився на шляху до вічної загибелі. Сповнений радості, розповідав він далі, який він тепер щасливий, що вже не мусить служити дияволові, а служить Богові улюбленому, Який змилостився над ним, грішним, і Господу Ісусу, що пособляє йому вести нове життя.

Дивувалися люди Степанові й Петрові, як чомусь небувалому. Декотрі, мабуть, швидко забули про те, що почули, але багато було й таких, що запам’ятали слова його назавжди.

Зате Бог бачив їхні серця й знав, що робили вони все, що тільки могли: сповідали Христа перед людьми, ширили славу Його й навчали людей, що Бог не тільки може відпустити гріхи, але й кару за них з людини зняти.

Було вже темно, коли доїхали вони до Рокован, а тому мусили заночувати. Один бідний чоловік, що його забрали вони до свого воза, прийняв їх із радістю в своїй хаті; жінка його почастувала їх, чим могла. В стайні знайшлося місце й для їхніх коней, бо корову, яку ті люди мали, недавно продав екзекутор, а лихвар забрав волів.

Бідні люди розповіли їм про свою біду й зустріли їхнє щире співчуття з великою вдячністю. Після вечері вийняв Степан Новий Заповіт, який завжди носив при собі; зі сльозами слухали люди його читання. Степан пояснював їм, яким добрим був Господь Ісус до бідних людей, добрим залишається Він і тепер і буде таким навіки. Глибоко зворушені, повставали всі навколішки, а Степан молився так, ніби розмовляв із Богом.

Коли встали, Степан звернувся до них:

— Бог чує і розуміє все, чого ми хочемо. Бог хоче, щоб ми просили Його про все і щоб вірили в Нього.

Розмовляли аж до пізньої ночі. Хазяйка поклала дітей спати, щоб не заважали, а сама сиділа й слухала.

На другий день рано, від’їжджаючи, подарував Степан хазяйці кукурудзи, щоб могла вигодувати гусей, які ще в них залишилися, аби потім краще їх продати, а Петро дав їй шматок полотна на сорочки дітям.

Вони поїхали далі, радісні й щасливі, під благословення бідних людей.

Благословення ті сповнилися зараз же, тільки-но приїхали вони на місце. Степан продав коня на десять гульденів дорожче, аніж вдома розраховували; так само продав дуже вдало й кукурудзу, і дерев’яне начиння. Петро ніколи не заробляв так добре на полотні, як заробив на тім сувої, з якого відрізав шмат для бідних дітей. Отож тут і спало йому на думку, що Господь Ісус благословляв людей на тому, з чого вони віддають Йому первину.

Покинувши Петра коло воза, Степан пішов відвідати тітку Прибовську. Була вона вдовою і служила в аптеці. Спочатку тітка була не впізнала небожа, потім дуже йому зраділа.

— Здрастуй, Степаночку! Звідки це ти приїхав? Чи сам ти тут?

— З рідних ніхто зі мною не приїхав. Продав, тьотю, коня. Привіз вам поздоровлення від діда, тата, мами й усіх інших. Хотів також побачити, як ся маєте, так давно вже нічого про вас не чули!

-Ай справді давно, синку! Сідай же коло мене. Мені, дякувати, не зле ведеться, а що ж у вас чувати?

— Усіх покинув удома в доброму здоров’ї, Богу дякувати. Скажіть, будь ласка, тітусю, чи не дозволив би мені пан аптекар коней нагодувати у дворі? Не хотів би я до заїзду вдаватися!

— А напевно, синку. Правда, панів немає вдома, але якби були, то дозволили б. Можеш собі спокійно завести коней до стайні. Але де ж твій віз? Кого ти коло нього залишив?

— Приятель мій, Петро Крачинський, приїхав зі мною і стоїть коло святих фігур біля колодязя. Піду по нього.

— Навіщо тобі ходити? Я хлопчика пошлю! — з тими словами Прибовська побігла до кухні, послала хлопця по Петра і повернулася до любого гостя. З тихою радістю думала собі, що виріс він гарним хлопцем; милувалася з його шляхетної постаті, його доброї вимови. Зауваживши, одначе, що був він блідий і виглядав так, ніби звівся після тяжкої недуги, спиталася:

— Здається мені, синку, що ти не зовсім здоровий. Чи не дістав, часом, якої хвороби, в війську служивши?

— Не в війську, тітко. Занедужав на Різдво й довго лежав, але тепер, дякувати Богові, вже здоровий, тільки сили до мене ще невловні повернулися. Але вірю, що Господь, Який мені життя врятував, поверне мені й силу колишню.

— Де ж це ти такої тяжкої хвороби собі дістав? Правда, воно не важко. Коли наш молодий пан, який, здавалося б, мав змогу від усього вберегтися, і той захворів тяжко, то куди вже легше цьому трапитись з кожним із вас, бо працюєте ж у поті чола, — сказала вона з сумом.

— А що таке з молодим паном?

— Тяжко хворий. Вже четвертий тиждень минає, як пан Коримський виїхав із ним на теплі води. Лікар, що з ними їздив, писав до нашого провизора, що молодий пан встає вже, правда, але тамошнє повітря загостре для нього, і тому мусить повернутися назад. Що буде з нашим паном, якщо син його помре?..

Потім тітка розповіла, як молодий пан занедужав: батько разом із сином готували ліки. Син хотів води напитися, та через неуважність випив якоїсь отрути.

— Не бійтеся, — втішав стареньку Степан, — Бог не накладає надто тяжких випробувань на людей; все це на добре обернеться!

— Ти, Степаночку, кажеш, як пан провизор.

— А чи аптеку зачинено у відсутність панів?

— З чого б то? Ні. Провизор вже сам дає лад. Сам Господь послав Коримським цю людину.

— Певно, що так, коли він — людина добра, бо все добро від Бога походить.

Прибовська погладила Степана по смаглявому чолі.

— Як же я тішуся, що не зіпсувався ти в війську й не відійшов від Бога.

— Ой, тьотю, кохана! — сказав Степан, зітхаючи, — покинув я був Його і впав у тяжкі гріхи, проводячи лихе й безбожне життя. Але Господь Ісус змилостився наді мною, відпустив мені мої гріхи, обмив мене Своєю Кров’ю і поєднав мене з Отцем Небесним; силою Духа Святого зробив із мене нову людину. Тому й прийшов я до вас, тьотю, щоб запитати вас, чи знаєте ви Господа Ісуса й ту любов, з якою Він возлюбив вас, і чи служите Йому, за це дякуючи?

— Синку мій, коли б ти спитав мене про це тижнів зо два тому, може, я б дуже здивувалася або розгнівалася, — сказала зворушена Прибовська, — але тепер я розумію, що не знала Сина Божого й не служила Йому раніше; та й тепер ще поволі вперед посуваюся по добрій дорозі, бо скільки ж років ніхто про мою душу не дбав, не виключаючи й мене самої, а тому й важко мені відразу зрозуміти всю правду Господню. Але пан провизор завжди кажуть, що коли тільки ми відкриємо серце наше Христові, Христос Сам нам об’явиться й навчить нас Правди.

Степанове обличчя засяяло від радісного здивування:

— Який же бо я щасливий, тьотю, чуючи, що Ви так говорите. Значить, пан провизор знає й любить Господа Ісуса. Тим-то й вас навчив Його розуміти, що сам Йому служить. Правда?

— Коли вже цей чоловік, Степаночку, добре Господу Ісусові не служить, то хто ж тоді Йому добре й служить?

— А чи можна мені з ним зустрітися, тіточко?

— Чому б ні?! Він — людина добра та ласкава. Скажу його покликати. Якщо тільки не зайнятий, то зараз прийде.

Прибовська вийшла. Степан підійшов до вікна й чекав, сповнений радісного передчуття. Як він тішився, що побачить чоловіка, який однією з ним дорогою йде за Господом. Не думав зовсім про те, що той йому скаже, лише дякував Богові за несподіване щастя. Двері відчинилися, Степан озирнувся і раптом почулися радісні вигуки:

— Степане!

— Пане Урсине!

— Чи це справді ти, Степане? Звідки ти взявся?

Степан опинився в обіймах друга.

— Нічого дивного в тому немає, що я тут, а от ви, пане Урсине, як ви тут опинилися?

— Це ж вони й є — путі Господні, брате. Але як ся маєш, як стан душі твоєї?

— Я дуже щасливий: Господь Ісус зі мною, береже мене і я з ласки Його залишаюся вірним Йому. Здавалося, покинув мене одного, проте дав мені врятувати інші душі — так, як то ви мені пророкували. Як же ви, пане Урсине?

— Любий Степане! Немає між нас ніяких панів: не буває того, щоб брати один одного паном величали!

— Ні, пане Урсине, кожному треба віддати належну йому шану. Не відповіли ви мені, пане, на запитання.

— То відповім панові, пане Градський. Чи так краще?

— Ой, ні. Чимось воно чужим віддає. А в тім, любий брате, як же вам ведеться?

Урсин поцілував Степана перед тим, як випустити його з обіймів.

Прибовська через якийсь час повернулася до хати і власним очам віри не йняла: пан Урсин розмовляв із Степаном, як із братом рідним. Прикро їй було їм заважати, але саме тієї хвилини в’їхав возом у двір Петро. Степан мусив коням раду дати, а провизора обов’язки покликали до аптеки.

Гостинно приймала тітка Прибовська Степана й Петра. Чути не хотіла, щоб верталися вони того ж дня.

— Завтра поїдете, — намовляла вона їх лагідненько, а вони недовго її запросинам й опиралися.

— У вас, тітусю, як на небі, — запевняв її Петро.

Після підвечірку забрав пан Урсин Петра до своєї кімнати, щоб Степан міг вільно побалакати з тіткою. Тут дізналася вона про те, як Степан із паном Урсином познайомилися. Небіж розповів їй, що пан Урсин у місті Н. часто заступав старого проповідника й виступав із проповіддю саме того вечора, коли Степан у душевному занепаді шукав розваги. І пан Урсин так виразно показав йому Христа, що Степан увірував і тим був урятований. Усі члени малої громади любили пана Урсина, бо багато хто з-поміж них завдячували йому своїм пробудженням. Хотіли вони вирядити його до спеціальної школи, де б міг він удосконалити себе як проповідника, і робили все для того, але він не схотів. Мав він старого батька, не здатного вже до праці, якого й утримував, витрачаючи на нього мало не весь свій заробіток, а сам, часом, на те, щоб взуття собі справити, не мав грошей. Батько ж скоса поглядав на сина за його віру. І сьогодні довідався Степан, що любов Господня, яку Урсин доводив своїм взірцевим життям, переконала батька, і той помер на руках у сина, покаявшись, як поєднаний із Богом християнин.

Чому тепер, коли вже ніщо не заважало, пан Урсин не вступив до тієї школи, про те він не казав. Степан припускав, що він хотів, мабуть, спочатку вбрання собі справити.

„І добре зробив, що не пішов до тієї школи, — зауважила пані Прибовська, — якби був пішов, то до нас би не приїхав і не міг би нам про милість Божу возвістити“.

Степанова розповідь зробила провизора ще дорожчим її серцю; вона тільки дивувалася, що Степан вважав синівську шану й прив’язанність до батька за річ цілком природну. Не знала вона, що й Степан довгий час виявляв любов до батька, не гідного тієї любові, і що він мало життям не заплатив за свою синівську любов, поки батька свого не переконав і не привів до Бога.

Зате провизор, довідався про ту любов від Петра, який не шкодував фарб, змальовуючи йому все, що Степан мусив знести з того часу, як повернувся з військової служби додому і як його родина та колишні приятелі поводилися з ним. Розповів йому потім про власне навернення і про прекрасні зібрання в Блажків, про страшну подію в клуні Градського, подію, яка й досі завдавала йому жалю й обурювала його. У провізора навіть подих перехопило, коли він про те почув.

— Бачиш, Петре, — сказав він потім, — які плоди принесла Степанова недуга. І про те, що вже ніхто із Степанових знайомих не противиться Слову Божому, — можеш із цього зробити висновок, що життя правдивого християнина тільки через Голгофу веде до вічної слави, і коли ми хочемо врятувати чиюсь душу, то можемо цього досягти тільли шляхом самовіддачі.

ЗІБРАННЯ

Година минала за годиною, і Степан з Петром навіть не зглянулися, як надійшов вечір.

— Нагодуйте тепер коней, а о сьомій годині підете зі мною, — сказав Урсин. — Ми й тут, у Підградді, маємо вже невеличку громадку. Познайомився я тут з кількома євангелицькими родинами, які люблять Бога, от і збираємося двічі на тиждень, щоб почитати й послухати Слово Боже. Тепер навіть чимало католиків до нас приходить. Жінка, у якої ми збираємося, католичка і близька вже до Царства Божого. Дочка її була за євангелицьким вчителем; онука, що живе з нею, євангеличка й грає нам, коли співаємо, на фісгармонії. Будинок, де ми збираємося, найняла для пані Г. та її онуків, власне ж кажучи для нас, одна добродійка, яку знають усі як дуже добру людину.

Важко описати, який Петро був щасливий, коли знову опинився на зборах вірних братів.

О сьомій годині, крім нашої трійці, з аптеки вийшли: тітка Прибовська, старший учень Єндрек, молодший — Ферко та служниця. Петро не міг дочекатися тієї хвилини, коли побачить християнське зібрання, про яке Степан так часто йому розповідав і на якому він мав почути з вуст пана Урсина Слово Боже.

Не передчували вони, що на них чекає в Підградді. Якби знали, то були б додому не квапилися.

* * *

Прийшли вони до будинку, де відбувалися зібрання. Минувши передпокій, опинилися в ясно освітленій кімнаті зі звичайними, нефарбованими лавами. Під вікном стояв стіл, на ньому — лампа й Біблія, коло нього — фісгармонія, за якою сиділа молода дівчина в гарному, але скромному вбранні.

Не тільки кімната, але й люди, що в ній знаходилися, відповідали оточенню Ісуса з Назарета, для народження Якого знайшовся тільки маленький хлів у Віфлеємі, хоча світ був повен пишних будинків та палаців.

Петрові здавалося, що так тихо й мирно може бути хіба тільки на небі. Коли вони увійшли, всі з великою повагою привітали молодого провизора. Степан і Петро мусили сісти на першій лаві, бо пан Урсин сказав їм ще вдома, перед тим як виходили: „Коли скінчу промову, заспіваємо, а потім промовлятимеш ти, Степане, та й Петро нехай розповість про милість, якої він зазнав“.

Коли всі позаймали місця, Єндрек пороздавав пісенники. Пан Урсин прочитав молитву, потім панна Галя почала грати, і все товариство заспівало. Петро слухав із заплющеними очима, особливо вступ пісні викликав у нього велике піднесення:

Покинь, душе, гріхів розпуття,

Шукай відпущення провин.

До тебе руку простягає

З хреста Спаситель, Божий Син.

Гріхи твої Він очищає,

Рятує кров’ю, що пролляв.

Чого ж душа твоя бажає,

Коли Христос їй спокій дав?

Яким же щасливим почував себе Петро, що послухався цього заклику, увірував і був тепер певний, що душа його, яка довго блукала, повернулася до Батька і була Ним прийнята.

Коли після читання розділу про муки Ісусові, провизор почав пояснювати Слово Боже, Петро боявся дихнути, щоб не пропустити ані слова. Якими гарними і сповненими любові були його слова. Петро міг би слухати їх до самого ранку; він відчував, як серце горіло все палкішим почуттям до улюбленого Спасителя, Який так міцно його возлюбив, а на доказ вдячності жадав від нього тільки його слабкого грішного серця.

Глибоко замислившись, не зауважив Петро, як і проповідь, і співи скінчилися.

Здригнувся тільки, коли раптом почув, як задзвенів, мов дзвін у горах, ясний голос Степана:

„Хто заповіді Мої має та зберігає їх, той любить Мене. А хто любить Мене, то полюбить його Мій Отець, і Я полюблю його, і об’явлюся йому Сам“ (Іоана 14:21).

Прочитавши ці слова, Степан озирнувся навколо і після хвилинного мовчання читав далі:

„Запитує Юда, не Іскаріотський, Його: „Що то, Господи, що Ти нам об’явитися маєш, а не світові“ (Іоана 14:22).

Тут Степан знову затримався; очі всіх були звернені до нього.

„Ісус відповів і до нього сказав: „Як хто любить Мене, той слово Моє берегтиме, і Отець Мій полюбить його, і ми прийдемо до нього, і оселю закладемо в нього. Хто не любить Мене, той не береже Моїх слів. А слово, що чуєте ви, не Моє, а Отця, що послав Мене“ (Іоана 14:23-24).

— Ваш і мій шановний друг, пан Урсин, просив мене, щоб я вам сказав кілька слів. Зробити це мені легко, бо прочитані слова — добрий проводир для нас. Всі ми, що тут зібралися, маємо заповіді Ісуса Христа, але чи виконуємо їх?

Потім говорив Степан про велику любов Христа, про Його страшні муки, за які Він не бажає від нас нічого, окрім нашого серця, нашої любові:

— Господь Ісус каже, що хто має Його заповіді й дотримується їх, той Його любить. Чи може Господь Ісус і про вас сказати те ж саме? Друзі мої любі! Чи любите ви Його і чи доводите чим-небудь свою любов? Боюся, що не всі!

Хоч і молодий я ще, але маю за собою чимале безбожне життя. І ви маєте за собою життя, повне гріхів. Чи розпочали ви вже нове життя? Коли так, то в чому ж полягає ваша любов до Господа Ісуса?

„Хто Мене любить, — каже Ісус, — того й Отець Мій полюбить“. Чи думали ви над тим, що значить бути любимим в Отця Небесного, любимим повсякчас — у денній праці, під час сну вночі, на полі й на кожному кроці?.. Чи думали ви про це?

Як же то любо для серця — бути свідомим того, що Бог не тільки поряд нас, нікчемних, бідних робаків, але й що Він нас любить, як батько. Що ж мені може статися злого, коли я під таким заступництвом та ласкою? Бог кладе Свою благословляючу руку мені на голову — хіба ж може мені хто-небудь зашкодити? Він підсолоджує моє терпіння, підтримує мене в біді, зміцнює в хворобі. І навіть смерть моя — привід для того, щоб запровадив Він мене до вічної, прекрасної Вітчизни.

На першому році військової служби вельми тужив я за домівкою, тужив за рідними горами й лісами. Тепер я повернувся додому. Люблю гори й ліси так, як і раніше, але серце моє рветься до вищих гір, туди, до небесної Вітчизни. І це тому, що я знаю: там живе Отець, Який споконвіку любив мене й любить.

Отже, бережіть заповіді Господа Ісуса, і Отець Небесний буде нас любити, і ми навіки будемо щасливі.

„І Я полюблю його, і об’явлюся йому Сам“.

Коли Господь Ісус це повідав, учні дивувалися, бо не могли того зрозуміти, що саме їм, бідним простим людям, а не великому й пишному світові, має об’явитися Господь Ісус. У тому й полягає уся різниця: одне — коли ти знаєш щось про Господа Ісуса, а зовсім інше — коли Господь Ісус тобі об’явиться. Цілий світ знає про Христа, але дуже мало кому виявився Христос. Можемо це з’ясувати собі на такому прикладі: знаю я багато гірських рослин, але не знаю їхніх лікарських властивостей; бабуся моя знає їх усі, особливо ті, що мають цілющу силу. Отже, не знаючи тих властивостей, я можу ходити по них, можу навіть їх розчавити, а бабуся позриває їх і вживе для лікування різних хвороб. Кому Господь Ісус не виявився, той пройде повз Нього, або, хоч і тяжко це вимовити, потопче Його ногами. Чи всім вам об’явився Господь Ісус? Чи знаєте ви, що Він має силу, яка всіх нас може зцілити, що Він лікує рани, спричинені гріхами?

Часто я дивувався з того, що робила моя бабуся із зіллям: очищала його й розтирала камінцями аж доти, доки не здобувала з нього всіх соків, з яких потім робила мастила. Так само й Господь Ісус жив чистим, далеким від усякого бруду життям, а потім віддав Свою кров за нас усіх. Кров ця — мастило на рани гріхів. Прикладіть цей бальзам до сердець своїх і загоїте їх; пізнаєте Господа Ісуса й полюбите Його.

Я мав таку рану й приклав до неї цей рятівний лік, повз якого проходив колись, його не помічаючи. Але тепер я знаю, як завдяки йому зробився я ліпшим, як загоїв він мою рану, і нізащо тепер не пройшов би я повз нього, бо знаю його чудовну цінність.

Навчіться ж і ви цінувати кров Господа Ісуса, яко ліки на рани серця й сумління. Коли б ви знали, який милосердний Господь і як Він заслуговує на вашу любов, тоді б ніколи ви тим ліком не легковажили.

Коли учні питали Господа Ісуса, для чого саме їм хоче Він об’явитися, а не світові, то Він відповів їм:

„Хто любить Мене, той слово Моє берегтиме“.

Любити Його — можу я, можеш ти, може кожний, хто бажає берегти заповіді Його.

„І Отець Мій полюбить його, і ми прийдемо до Нього, і оселю закладемо в нього“.

Одвічна правда в словах цих! Коли обмився я кров’ю Христовою і видужав, коли полюбив Його і почав виконувати заповіді Його, Господь виконав свою обітницю. Віддав я Йому серце моє, і Він через Духа Святого навчив мене перебувати в Ньому. Раніше в серці моїм жив сатана, сьогодні Бог чинить в мені й зі мною, що хоче. В цьому найвище щастя.

Дивіться: от ми, люди невчені й бідні, одначе Господь Ісус хоче виявитися нам, а не великому мудрому світові, який думає, що може без Нього обійтися. Не думайте, ніби ви не могли Його пізнати тому, що світ Його пізнати не може!

Служивши в війську, бачив я той мудрий світ. Жодний з моїх офіцерів не вірив ані в Бога, ані в Господа Ісуса, а я, бачачи це, так тоді судив: коли вони, люди вчені, не вірять, то й я, простий чоловік із села, теж можу не вірити. І це мене привело на край безодні. Коли б не ласка Божа і не любов Господа Ісуса, я там, у місті С., зовсім би зневірився в собі і, пригнічений гріхами, загинув би з відчаю.

З-поміж тих мудрих панів певно що жоден не знав Господа Ісуса. Під впливом грішних жадань служили вони світові й невпинно грішили, але я, негідний, зцілився, врятувався й увільнився з-під влади сатанинської. І ви всі мусите бути врятовані. За кожного з вас особисто текла кров Христова. Не судіть, одначе, що це легко сказати: „Люблю Його!“ Любов треба довести; коли її не видно у вас, то, значить, Христос вам ще не виявився. Амінь.

— Амінь, — тихо відповіло кілька голосів.

Після довгої, щирої молитви, якою провизор закінчив зібрання, звернувся він ще до присутніх, поглядаючи на людей благальним зором:

— Дозвольте Господеві Ісусу вилікувати серця ваші. Друг мій слушно каже, що тільки Христос може бути лікарем ваших ран гріховних. Тільки здорова людина може добре виконувати свої обов’язки щодо батьківщини; так само й людина, вилікована від гріхів, може виконувати заповіді Божі й довести Господу Ісусу своїм новим життям, що любить Його. Коли Господь Ісус має вам об’явитися, мусите прийти до Нього, як до лікаря. Ми, котрим Він вже об’явився, тільки таким чином пізнали Його й щоразу пізнаємо Його все ліпше. Хто постановив іти за Господом Ісусом і віддати Йому своє хворе серце, нехай зробить це зараз же і виступить наперед.

Прибовська вийшла перша й подала руку пану Урсину; за її прикладом пішла, гірко плачучи, вдова Мала і двоє чоловіків.

Потому Петро сповідав те, як він зазнав Божої ласки.

Зрештою кілька чоловік голосно прочитали молитви, і зібрані розійшлися. Були то хвилини, яких обидва хлопці не могли ніколи забути; уся Підградська громада вірних теж назавжди заховала в пам’яті те, як свідчили їй про зазнану ласку обидва хлопці. Не даремно прибув Степан до Підграддя!

Обидва приятелі розмовляли до пізньої ночі. Петро з власної охоти визвався залишитися й переспати ніч коло коней, за що Степан гаряче йому дякував: дуже вже йому хотілося задати багато питань провизорові, питань, на які ніхто з близьких не міг йому відповісти.

— Ми — як вівці без пастиря, — скаржився Степан, не помічаючи, що приятель, здавалося, говорив очима: „Поки ти з ними, душе кохана, є у них пастир!“

Тяжким було на другий день розставання хлопців із друзями з аптеки. Тітка Прибовська пообіцяла Степанові відвідати родичів. Вже Степанового воза не було видно, а провизор все стояв і дивився услід другові.

ПОВОРОТ

Сповнені радості й щастя, якими готові були ділитись з кожним, кого зустрічали, верталися хлопці до Дубровиць. Дорогою знов не раз траплялося їм забирати людей до воза. Підвезли й одного п’яницю, якого в усій окрузі всі знали за розбишаку. Оповідали люди про нього, що колись зимою найняв він собі музиків і заплатив їм за те, щоб видерлися на високу грушу коло корчми, а сам він, поки вони грали, лежав на снігу. П’яниці цьому перев’язали хлопці скалічене коліно й посадовили його на воза. Степан казав йому, що Бог створив людей за образом і подобою Своїми, що послав у світ Сина Свого Улюбленого, Ісуса, щоб Той показав нам, якою людина повинна бути. Спочатку п’яниця кляв Бога й Степана, та як Степан не переставав говорити спокійно й щиро про те, що п’яний служить сатані, який веде його до загибелі, то п’яниця почав плакати й за усю дорогу не вимовив ані слова. Коли приїхали до його дому, довелося Степанові з

Петром допомогти йому злізти з воза, бо скалічене коліно зовсім заклякло. Мати зустріла п’яницю-сина прокльонами.

— Не кляніть! — сказав Степан матері того п’яниці.

— Та він же одного разу так напився й побив свою жінку, що сердешна померла. То як же його не клясти? — сторопіла мати.

— Не кляніть, тітко, — додав Петро. — І я пив, а коли мати мене кляла, то це ні їй, ні мені не тільки не пособляло, а навпаки — тільки нашу лють роздмухувало. Дайте йому чогось гарячого з’їсти та зробіть йому холодну примочку на скалічене коліно.

Здивували жінку добрі Степанові слова, а ще більше вразило її, коли почула, як Степан із глибоким зворушенням сказав їй:

— Як же сумно тут у вас: нічого не маєте, а самі в тому винні. Стіни голі, нема ні доброго ліжка, ні постелі, комора пуста, хата вбога, а все ваша вина. Живете, як худоба, а не як люди. Помоліться зі мною за себе, щоб Господь Ісус визволив вас із пияцтва. Він може це зробити, Він, Хто врятував мене з-під влади сатани, Він визволить і вас!

Степан із Петром давно вже від’їхали, а жінка довго ще думала про те, як вони молилися на колінах, призиваючи Господа й просячи Його допомогти їй та її синові. Син її тільки тепер вперше побачив, якою справді вбогою та неохайною була їхня домівка; вперше відчув він, як людина, що прокидається від глибокого сну, що жив між людей, як тварина. Сором охопив його; здавалося, що голі стіни звинувачували його за те, що він пропив та спустив усе, що дістав був у спадщину від батька і що отримав за жінкою. Мусив тепер згадати про жінку! Коли побрався з нею, любив її, а потім — потім убив її. Могла б жити й досі, коли б він не поклав її у домовину. А тепер, може, вона оскаржує його перед Богом?

І він почав гірко плакати. Коли мати хотіла його втішити, він відштовхнув її.

— Ви навчали мене пити, не остерігали мене, коли був молодий! Ніколи мені не нагадували про Бога. В усьому ви винні!

Бідолашна жінка мовчала: син казав правду. Сама пила й синові давала горілки; пила небагато, могла притому працювати й господарювати, зате син зробився п’яницею і марнотратом. Як же то страшно буде в пеклі, коли діти скажуть їй та батькові: „Ви, ви в усьому винні!“

Тимчасом обидва приятелі приїхали додому. Петро зіскочив перед своєю хатою, взявши нитки та вовну і, потиснувши Степанові руку, увійшов до кухні.

Крачинська готувала обід. Весь час, як не було Петра вдома, думала про те, чи не проп’є він та чи не витратить усіх грошей, виручених за полотно, як це раніше велося. Мала вже вона стільки прикладів, що такий перебіг зовсім би її не здивував.

Саме коли вона про це думала, увійшов Петро, лагідно й від щирого серця вітаючись із нею.

— Добривечір, мамо! Як ся маєте?

— Дякувати Богові, добре! Як тобі, синку, повелося?

Увійшовши до кімнати, яку мати напередодні побілила, Петро поклав свій пакунок, розв’язав його та подав матері паляницю, яку дала йому на дорогу Прибовська, а також нову хустку, яку мати давно вже хотіла. При цьому оїювідав їй, яка ласкава пані Прибовська й як щиро наказувала її вітати.

Крачинська не знала, що їй з радощів і робити — чи плакати, чи сміятися. Обійняла синову голову руками та цілувала його. Любов його так її зворушила, шо вона не могла втриматися, щоб не виявити своєї радості. Заметушилася ставити вечерю, і Петро пішов за нею до кухні, щоб розповідати далі. Коли потім сиділи за столом, він склав матері звіт про те, що дістав за полотно, скільки витратив на бавовну та на нитки й оголосив їй, що Прибовська замовила йому виткати цілий сувій полотна на рушники й хустки для пана Коримського. Решту грошей Петро віддав матері.

— Не давай мені всіх, синку, можеш щось і собі залишити! — сказала Крачинська.

— Що дасте мені, мамо, те охоче візьму, а сам не візьму ні шеляга. Не раз я раніше обманював та обкрадав вас, залишаючи собі, скільки хотів. Вибачте мені за те! — Петро звів на матір свої ясні очі. — Дорогою думав я про те, як багато вам довелося, мамо, зі мною мучитися, поки виховали ви мене, хоча я й не рідний вам син. До смерті повинен я вам дякувати, і, за Божої допомоги, сплачу вам свій борг.

— І що це ти говориш таке, синку? — зворушено сказала жінка. — Коли принесла я тебе до свого дому, після смерті моєї власної дитини, здавалося мені тоді, що я її ще маю — такою великою втіхою був ти для мене. Поки мені за тебе платили, то здавалося, що ти чужий, коли ж уже ніхто не став про тебе дбати, я зраділа, що можу залишити тебе у себе. Сплинуло відтоді багато часу — цілі літа; забула я зовсім, що ти не моя дитина. А все ж таки хотіла б довідатися, чи живі ще твої батьки і чи згадують про тебе?

— Мої батьки!.. — з тими словами Петро раптом підвівся з лави. — Не радив би я їм це робити. Коли б навіть перед Божим судом визнали мене за сина, сказав би їм, що не знаю їх і знати не хочу; взяв би вас, мамо, за руку й відповів: от хто — моя мати!

Ніколи Крачинська не забувала не тільки цих синових слів, а й запалу, з яким він їх вимовив. Увесь гіркий біль зраненої душі бринів у тих словах. Та й не було нічого дивного в тому. З дитинства мусив Петро зносити закиди та натяки про своє походження. Коли тільки хтось — чи малий, чи старий — був на нього ображений, зараз закидав йому в очі про його народження. На жаль, так завжди буває на світі! Батьки грішать проти заповідей Божих, а безневинні діти усе життя мусять носити знамено ганьби на чолі. Шкода велика, що батьки, замість поцілунку, поклали Петрові на чоло це знамено!

До пізньої ночі розмовляли мати з сином. Тієї ночі погодилася Крачинська з думкою, що в їхній хаті не буде корчми і що Петро зробився „відступником“. І доки він ним не був, ніколи не виявляв ані натяку любові до неї.

У Градських так само довго світилося в хаті. Уся чимала родина сиділа круг столу, і кожний мав з чого радіти.

Степан не забув жодного доручення, а продаж впорав з великим прибутком. Мало того, він привіз силу речей: матері кави й цукру від тітки, дітям мальованки від пана Урсина, дідусеві ліків від кашлю, бабусі ліків від ревматизму. Усі разом закидали його питаннями, так що не знав він, кому й відповідати. Всі дуже раділи з того, що тітка Прибовська пообіцяла відвідати їх влітку, коли її пани переїдуть у маєток. Тішилися, що все на добре склалося, але найбільше раділи з того, що Степан повернувся.

Коли нарешті пішли спати, Степан залишився віч-на-віч з батьком, віддав йому гроші і склав докладний звіт з усіх витрат, та раптом затримався й почервонів аж по самісінькі вуха.

— Що з тобою? Помилився, чи що? — спитався Градський.

— Так, батьку! — сказав Степан, дивлячись батькові просто в вічі. — Бракує пів міри кукурудзи, якої я не спродав.

— Не спродав? Чому? — спитав здивовано Градський.

Степан розповів, кому він залишив трохи кукурудзи, додавши до того:

— Ви казали, тату, щоб я купив собі нову шапку — я не купив її й обійдуся старою. Бог звелів допомогти тим бідним людям. Не гнівайтеся, тату!

— Ой, Степане, Степане! — зітхнув Градський. — Ти ніяк не забудеш про те, як я завинив проти тебе, і все судиш так, як і інші. Хоч би всі на краще перемінилися, я ж маю навіки лихою людиною залишатися!

Степан мовчав. От-от вже хотів був батька перепросити, коли раптом обличчя його зробилося дуже серйозним:

— Нічого лихого я не думав про вас, тату. Прошу тільки Господа Ісуса, щоб зволив Він і ваше серце до Себе привернути, і вірю, що Він це зробить. Але я про це нічого не знаю, бо ви мені до цього часу не сказали, тату, чи хочете й ви разом із нами служити Богові від щирого серця. Чи могли б ви сказати разом з Ісусом Навином: „Я й дім мій хочемо служити Господеві!“ Ви добрий господар, тату, усе в нас іде добре, бо всі ми вас завжди слухалися. Почніть, тату, Богові служити, а ми всі підемо за вами. На вас дивлячись, ніхто не стидатиметься поводитися згідно з волею Божою й чинити добро. Зважтеся на це, тату, сьогодні ж! Сьогодні ж скажіть разом з Ісусом Навином: „Я й дім мій хочемо служити Господеві!“

Градський зблід.

— Повір, сину мій, що я усією душею бажав би цього, але не можу цього вчинити, бо я грішна людина.

— Розповімо про це Господеві Ісусу, тату! — з тими словами Степан впав на коліна, і батько зробив те ж саме.

— Господи Ісусе! — гаряче молився Степан. — Батько мій хотів би Тобі служити, але він — грішник. Пробач йому його провини! Бо Ти прийшов у світ, щоб шукати й рятувати те, що було загублене. Допоможи ж йому, щоб міг він Тобі служити. Амінь.

З хвилю стояли вони мовчки на колінах. Дух Святий відкрив вуста Градському, який, зітхнувши, почав промовляти:

— Боже, будь милостивий до мене грішного! Пробач мені мої гріхи тяжкії, пробач мені й те, що я вчинив Степанові. Хочу служити Тобі усім домом моїм. Допоможи мені в цьому, Господи, й прийми мене під Твою милість! Амінь.

* * *

Дуже здивувався Блажко, коли наступного дня, стоячи біля млина, почув привітання й побачив перед собою Градського.

„Чого б то він собі хотів?“ — міркував Блажко, бо хоч через Степана обидві родини й зблизилися між собою, але батьки, як і раніше, уникали один одного і до цього часу не дуже-то спілкувалися.

Після довголітньої сварки нелегко вимовляються перші слова поєднання. Особливо важко спадали вони на язик Градському, і Блажко був здивований, коли родич промовив:

— Я прийшов до тебе просити, аби ти вибачив мені за те, що я колись за межовий камінь казав. Тепер я знаю, що ти його не пересував, бо не така ти людина, щоб це робити. Пробач мені й будьмо, як і колись, добрими сусідами!

— Даруймо один одному, взаємно, — сказав Блажко. простягуючи йому руку. — Радий я дуже, що ти прийшов і що все буде гаразд, як і раніше.

И обидва вони зітхнули з полегшенням, коли, після кількох років, знову приязно один на одного подивилися.

ВІДВІДИНИ

Минуло кілька тижнів. Через ліс ішов із перекинутою через плече торбиною Петро Крачинський. Він носив полотно своїм покупцям, і повертався назад із новим прядивом. Він тепер не встигав на всіх постачати, бо було багато замовлень.

Петро радів, що мав нагоду відповідати людям, котрі запитували його, чи справді він „відступник“, та ще й пояснювати їм яким, власне, відступником він і справді був перед тим, як пізнав святу правду Божу, поки не прийняв його Бог і не відпустив йому, заради Сина Свого, гріхи його тяжкі; який він тепер щасливий — від того дня, коли прийняв його під свою милість Господь Ісус, виявившись йому. Щоправда, не всі хотіли в це вірити, але принаймні він знав, що всі будуть над цим міркувати.

Мимоволі він думав про те, що казали йому жінки, хоч він і відганяв від себе такі думки, як тільки міг: „І чого б тобі, Петре, та не оженитися? Адже ж з війська тебе звільнено, мати твоя вже старенька і скоро не те що господарювати, а навіть і білизну тобі прати не здужає “.

„Оженюся, оженюся, як скінчу дім будувати!“ — відповідав він, щоб перервати розмову. От і тепер бреніли йому у вухах їхні слова, а серце тремтіло від однієї думки про одруження. Він уявляв собі, як гарно можна буде влітку та восени відновити хату й добудувати до неї ще одну кімнату. Степан пообіцяв йому, що допоможе, так само запропонували йому свою допомогу Мишко й Павло Петран. Навіть дядько Блажко сказав: „Каміння тобі привеземо ми з Градським“. Він домовився вже з двома мулярами, а Степан підрахував йому, скільки коштуватиме відбудова. З такою допомогою праця посувалася б швидко, навіть не помітив би, як дім було б побудовано. А потім що? Навіщо йому такий великий будинок, коли в ньому житиме лише він із матір’ю?

Баби справді мали рацію. Мати вже стара, потребує помочі. У ремеслі його вона теж не може допомагати йому, як раніше.

„Так, — думав Петро, — коли Бог допоможе мені скінчити хату і боргів не наробити, то оженюся! Але іншої за себе не візьму, як тільки Марусю“.

Думка ця займала його більше року, але тільки тепер, коли вони разом пішли вузькою стежкою до вічного життя, зважився він висловити її у півголоса.

Раніше він не насмілився б стати перед Блажком і просити віддати за нього дочку, бо був він обдертим нуждарем, а Блажко був поважним, заможним мірошником.

Тепер же він міг би жінку і прогодувати й одягнути, а для Блажка їхнє одруження теж було б дуже корисне: мав би й він дочку поблизу від себе, вона могла б йому допомагати, поки Мишко не візьме собі жінки.

Одначе він сам себе умовляв: „Не вільно мені про це думати; не буду наперед радіти, бо як я переживу, якщо намір мій не вдасться? Запитаюся в Степана, як він гадає, чи схоче Маруся за мене йти, чи ні? Любилися ми з нею з дитинства; на руках би її носив і з очей би в неї вичитував кожне її бажання. Запитаюся в Степана!“

Чиїсь кроки перервали його думки. Підвівши очі, побачив він чоловіка в гарному вбранні, який ішов йому назустріч. Привітався з ним. Очі подорожнього спочили на гарному хлопцеві, і Петро теж приглядався до нього.

— Куди веде ця дорога, приятелю? — запитався незнайомець.

— До Дубровиць.

— Так. А чи не знаєш ти якоїсь хати, де б я міг два-три дні перебути? Ясна річ, за добрі гроші. Я хочу ці гори дослідити.

— Чому б ні? — відповів Петро. — У Блажків ви могли б знайти собі кімнату, вони охоче вас приймуть, та й у нас могли б переночувати — не знаю тільки, чи сподобається вам у нашій вбогій хатині. Можемо вам кімнатою поступитися: мати в кухні ляжуть, а я в клуні постелюся.

— Добре, піду з тобою. А тепер ходімо — недалеко тут мій віз: допоможеш мені донести речі.

— Добре, пане!

Після півгодинної подорожі в напрямку до млина, вийшли вони на дорогу, що проходила повз паперову фабрику. Петро ніс валізу незнайомця, який спирався на ціпок.

— Здається, у тебе в торбині полотно? Ти що, може, ткаль? — спитався незнайомець.

— Так.

— Як же тобі з ткацтвом ведеться?

— Добре, дякувати Богові. З того часу, як розпочав я нове життя, Бог мені допомагає.

— Яке нове життя? Може, ти уклав із кимось добру угоду?

Петро розсміявся:

— Ні, воно трохи не так, хоча я дійсно уклав угоду: служив раніше одному панові, а тепер перейшов до іншого. Один привів мене до втрати всього; дратував мене невпинно й забрав у мене все, тепер же я маю доброго Пана. Маю ту користь, що Він допомагає мені в праці та ще й пообіцяв, що в кінці добре мені заплатить.

— Що ж то за два пани, про яких ти говориш?

— Перший — то сатана й світ, другий, теперішній — це Син Божий, Господь Ісус. Не дивіться на мене, пане, так здивовано і не гнівайтеся: це дійсно правда. Коли хочете, то я вам це докладно з’ясую.

— Так, ти мусиш усе це мені з’ясувати, бо інакше я буду думати, що ти зі мною жартуєш! — сказав незнайомець, намруживши чоло, з якого відгорнув золотаве волосся, що висмикувалося з-під капелюха.

Охоче розповідав йому Петро про те, як він ізмалку служив сатані аж до тієї хвилини, поки не впав, напівживий, на дорозі, де міг замерзнути, і який він тепер щасливий на службі в милостивого Пана — Ісуса Христа.

З чим більшим пожвавленням говорив про це Петро, тим гарнішим робилося його обличчя, тим уважніше вдивлявся в нього незнайомець.

А Петро думав, що супутник його — то, мабуть, один з тих панів, про яких Степан розповідав, що не знають Бога, ані Ісуса і ні в що не вірять, чого не можуть на власні очі побачити. Тому й говорив він із таким запалом про Христа, Який один тільки може визволити людину з гріхів.

— А чи не відчуваєш ти й тепер інколи охоти повернутися до колишнього розбещеного життя: бажання випити, в карти пограти, потанцювати й таке інше?

— Ні, Господь Ісус визволив мене від цього назавжди. Одібрав у мене будь-яку охоту до таких речей. Тепер я цураюся усього того, що колись любив, і люблю те, що колись паплюжив через несвідомість. А чи ви знаєте мого Спасителя і чи служите Йому? Чи вас визволено, врятовано?

Незнайомий засміявся.

— Чи знаю Його? Адже ж я християнин! Але на твоє щире запитання я й відповім щиро, що Йому не служу і за врятованого так, як ти, себе не вважаю.

— Ні? А коли ж ви почнете служити Господу Ісусу, Який життя Своє поклав за вас?

Незнайомець з виразом непідробного здивування поглянув на юнака, в очах якого відбивалися разом і прохання і закид:

— Не знаю, коли... Може, й ніколи! Для мене б це було неможливим, навіть коли б я віддалився від світу. Ви тут, у своїх горах, легко можете служити Христові; ніхто й ніщо не може вам у тому перешкодити. А ми... Коли б ти знав, яке положення займаю я в світі, ти б повірив мені, що я Господу Ісусу служити не можу.

— Скажіть мені, будь ласка, пане, хто ви такий, і я доведу вам, що ви помиляєтесь.

— Хочеш мені це довести? Цікаво, яким це чином! Я інженер шляхів. Пів життя провів я у подорожах, другу половину в товариствах, які хоч на перший погляд і не видаються такими огидними, як ваші зібрання у корчмах, але насправді набагато гірші. Отже, як би ж це я міг служити Господу Ісусу?

— Я бачу, пане, що ви не знаєте мого Спасителя, Який каже: „Дивіться, ось Я, з вами!“ Адже Він помер за вас, пане, виходить, Він мусив бути і з вами так само, як був зі мною, хоча я й не думав про Нього. Коли ми маємо Господа, Який невтомно й невпинно знаходиться при нас, то й ми повинні так само завжди невтомно й невпинно Йому служити.

Незнайомець захитав головою.

— Навіть у такому лихому товаристві? — спитав із сумнівом.

— А хіба ж ви мусите в ньому залишатися?

— Авжеж! Бо в іншому разі я втратив би своє становище, або — це тобі мабуть легше зрозуміти — я втратив би свій хліб.

— Не вірю я в це. Казали мені люди, що тепер ніхто вже не дасть мені роботи, бо я зробився „відступником“. Так називають нас тут, у Дубровицях, люди, що не вірять у Господа Ісуса. Але я подумав собі: покладуся на Бога. Він не допустить, щоб помер я з голоду! І що ж сталося? Я — добрий ткаль, і, попри все, люди до мене йдуть. Коли ж ви — добрий інженер, то, певно, і вас через вашу побожність не покинули б, хоча б ви навіть і до тих товариств не належали, про які ви говорите.

Незнайомець усміхнувся, а в погляді його, зверненому на хлопця, все виразніше відбивалося, що хлопець цей все більше й більше йому подобається.

— Добре ти вмієш говорити, але як же тебе звуть?

— Петро Крачинський!

— Крачинський? — перепитав незнайомець.

— А що, ви, може, чули це прізвище? Дуже можливо, бо Крачинських багато, але вони моїй матері не родичі.

— Так, здається, що таке або, може, подібне прізвище я чув. Можливо, що котрийсь із моїх робітників так називається. Чи твій батько не ходив на грабарські роботи?

— Мій батько? — губи в Петра болісно здригнулися, і це не схоронилося від уваги незнайомця. — Не знаю.

— Не знаєш? Хіба він помер, коли ти був ще малий?

— Може, живе й досі!

— Ось воно як! Мабуть, покинув твою матір та подався, як багато словаків це робить, до Америки? Одначе не втрачай надії, може, іще й повернеться!

— Нехай Бог боронить від того, щоб я мав із ним коли-небудь зустрітися! — з болем зітхнув Петро.

— Хіба ти можеш мати таке упередження до нього?

Що ж Господь скаже тобі на це? — пожартував незнайомець.

— Та я ж його не проклинаю, а молюся за нього, щоб, коли він ще живий, то щоб навернувся і щоб я міг простягти йому руку, коли ми зустрінемося перед Престолом Божим. А тут, на землі, я б не хотів його бачити. Бог знає про те, як важко носити позичене прізвище та слухати образи, що ними кидають у покинутих підкидькив. Та й справді, хіба ж я винен, що мій батько і моя мати не були порядними людьми? А найбільш боляче мені від того, і завжди болітиме, що я мав батьків, які, роблячи гріх, не боялися Бога, однак боялися потім людей, бо щоб приховати свій гріх, вони віддали мене чужій жінці на виховання. Перші роки сплачували за мене, а потім перестали. Коли б та чужа жінка та не мала милосердя, то вмер би я від голоду й холоду. Не казав би я тепер вам цього, добродію, та не хочу, щоб ви подумали, що я погано Господу Ісусові служу, бо не хочу свого батька бачити. Але ось вже й Блажків млин, зараз будемо вдома!

— Так, значить, жінка, яку ти називаєш матір’ю, тобі не мати? — запитався через хвилину незнайомець. Було йому, видно, гаряче, бо він обтирав піт із лоба й прохолоджував хусточкою почервоніле обличчя.

— Перед світом — ні, а перед Богом — мати, бо мене виховала.

— Іди ж уперед, скажи їй про мене, а тимчасом я тут відпочину, поки за мною прийдеш!

— Як собі хочете, добродію, але трава мокра, а ви угрілися! Ще застудитесь!

Знявши з плечей торбину, Петро витяг ковдру і, розстеливши її, знов закинув торбу на плече та й пішов. Але йшов вже не з такою радістю, як раніше.

„І навіщо це я розповів цьому незнайомому пану про своє життя? Що йому до того, хто я такий. Даремно я йому розповідав, що прізвище Крачинський — не моє прізвище. Коли ж, одначе, про це всі знають, навіть Маруся, то чого б то й незнайомцю не знати правди про мене? А чи ж схоче мене Маруся? Чи схоче мати чоловіка без роду, без прізвища?“ — страх перед цим пройняв його, як меч гострий. Тієї миті він почув, що його хтось покликав — то була Маруся.

Як побачив він її, так і смуток його розвіявся, мов хмарка під сонцем: він підійшов до тину, за яким стояла товаришка його дитячих років і взяв простягнуту йому руку.

— Як багато набрав ти чогось! Невже це все на полотно?

Він відповів їй і розповів про незнайомця, додавши:

— Не знаю тільки, чи сподобається йому в нашій бідній хатині?

— І що ти таке говориш, Петре! — відказала Маруся. — Син Божий не мав де голову прихилити, а ти з власної хати незадоволений! Степан каже, що Господь Ісус живе в наших оселях і за наші столи сідає; приглядається Він до тебе, коли ти працюєш і охоче у вас перебуває. Я сама завжди любила до вас ходити. А мати твоя, вона дбає, щоб навіть стіни в хаті були свіжі й побілені — від них аж весело робиться. Ваша хата куди краща за нашу.

— Значить, тобі подобається в нас, Марусю?

Серце Петрове наповнилося глибокою радістю, але він говорив спокійно далі:

— Але як порівняєш нашу хатку з вашим гарним будинком, то відразу в очі кинеться, яка в нас вбогість, і це, на жаль, через мою ж власну провину. Коли б я раніше був розпочав нове життя, то тепер ми б жили куди краще. Коли ж, одначе, добудуємо нову кімнату, тоді в нас, з Божою допомогою, краще стане. Все тепер від мене залежить. Але мушу квапитися й повідомити маму, щоб могла все приготувати.

— Піду з тобою та допоможу їй, — запропонувала Маруся зраділому Петру і пішла з ним.

— Як добре все складається: я тільки вчора допомогла твоїй матері постелі освіжити, бо вона пранням була зайнята.

Розмовляючи так, дійшли вони до хати. Крачинська саме помила начиння і не з усім іще впоралася. Коли Петро розповів їй про незнайомця, вона відразу згодилася його прийняти, хоча й не знала ще, чи заплатить він за постій. І Марусиній помочі вона зраділа.

— Я пісок повимітаю, тітко, щоб не скрипів під ногами.

— А роби як хочеш, аби було гарно! А ти, Петре, винеси чоботи та кросна відсунь, бо сьогодні, мабуть, вже не будеш ткати!

— Це вже ти на мене все покинь, Петре, а сам йди до пана інженера, щоб не чекав довго.

Петрові, правду кажучи, більше хотілося б дивитися на те, як Маруся в нього господарює, але він був хлопцем слухняним і невдовзі вже був коло незнайомця, який щось писав, але, побачивши Петра, закрив книжечку й пішов йому назустріч.

— Ну, як воно? Чи матиму де переночувати? — запитав той, беручи Петра за руку.

— Мати вас, пане, охоче приймають, — сказав Петро ласкаво, але тепер вже не додав: „Якщо панові в нас сподобається“, бо подумав, що коли там Марусі подобається і коли Син Божий там буває, то й цей пан мусить вбогою хатиною задовольнитися.

Проте Крачинська ще більше, аніж син, почувала себе ніяково, коли гість переступив поріг хати.

Петро мусив віднести Градським якусь дрібну річ, яку купив для них. Крачинська готувала підвечірок, і гість залишився сам.

Він сидів на старій дубовій лаві, сперши голову на руки й уважно розглядав хату, ніби хотів запам’ятати кожну річ. Певно, все здавалося йому надто вбогим. Через мале віконце скупо проглядало світло, освітлюючи низьку білу стелю, стіни, пообвішувані начинням, і велику кахльову піч у кутку, обіч якої стояло ліжко. В другому кутку стояв ткацький верстат, а над ним, на старих стовпах, прилаштовано було поличку для книжок і вішалку для одягу. Уздовж стін стояли лави, а між ними дубовий стіл, накритий білою скатертиною. На одному кінці стола лежала буханка хліба, а посередині Біблія. Двері були такі низькі, що Петро мусив добре нахилятися, щоб увійти. Важко було й повірити, що в такій низькій хатинці міг вирости такий високий на зріст, гарний та стрункий, як тополя, хлопець.

„Неможливо! — промовив гість до себе. — Мушу зараз же переконатися! Невже це справді він?“ — і голова його похилилася, ніби тягарем її пригнітило.

Тут увійшла Крачинська й перебила його думку. Принесла йому яєшню, молока й житнього хліба. Із щирістю, властивою кожній словацькій жінці, припрошувала вона гостя поїсти.

— Присядьте коло мене! — попросив її незнайомець.

їй було дуже приємно, що гість запросив її сісти, і вона, присунувши собі старого стільчика, сіла проти нього.

— Чи ви тільки одного сина маєте? — розпочав незнайомець, гречно вислухавши спочатку як вихваляла вона гарну погоду.

— Тільки цього одного, пане добродію, та й той мені не рідний, а я його тільки взяла собі за сина.

— Ага! Мабуть, родич?

— Та де там! Він із тих нещасних дітей, що не мають ні батька, ні матері... Мабуть, ви мене розумієте?

— Так, розумію! — гість відклав виделку й відсунув миску. — А звідки ви його взяли? Казали мені, що на Словаччині виховується багато таких дітей, які походять із Відня. Може, і він із таких?

— Е, ні! Такої ганьби я б не взяла на себе! — сказала жінка, захитавши головою. — Ходила я в найми до 3. Одна лікарка закликала мене й спитала, чи не знаю я здорової жінки, яка б узяла дитину вигодувати. Схотіла я ту дитину побачити — приносять хлопчика: таке ж гарнесеньке! Шкода мені його стало. Була я, правду кажучи, бідною, і пообіцяна мені платня була б великою підтримкою для нас. Пообіцяла я дитинку ту виховати. Було воно мале-малесеньке й потребувало ще чималої материної опіки. Довідалася, що мати — у лікаря, та я її не бачила. Отже, узяла я Петруся до себе. Перших три роки добре мені за нього платили. В умовлений строк ходила я завжди до 3., беручи дитину з собою. Бідна лікарка — нехай небіжчиця царствує! — цілує, було, малого, щиро жалуючи його. Коли ж в останній раз була я в неї та допитувалася про батьків Петрусика, сказала вона мені, що вони й досі ще побратися не можуть, але що незабаром вже заберуть дитину до себе. Добре забрали!..

Наступної осені лікарка померла. Коли я прийшла до неї, пан лікар заплатив мені, що належало, та й каже, що послав матері дитини мою адресу і що вона сама з цього часу буде мені гроші надсилати. Кілька разів, справді, прислала вона не тільки гроші, а й убраннячко для малого. Написала ще мені, що скоро по дитину приїде. Чекала я, чекала, бачу — не приїздить... Пішла я знову до 3., запитатися. Коли там — вже інший лікар. От дитина при мені й залишилася. Радили мені молодиці відвезти його до Відня, до того дому, що для підкинутих дітей. Порадилася я зі священиком, і порадив він, щоб я до газети оголошення подала — може, мовляв, таким чином мати відізветься. Але я собі потім так подумала: сама дітей не маю, може, хлопця виховаю, то на старості буду когось мати, хто й за мене, стару, подбає! Так воно й залишилося. Але чого ж ви, добродію, не їсте нічого? Знудила вас, певно, дорога? Може б, лягли, паночку? Вибачте старій бабі — забалакалась я!

Не сховалося від цікавого погляду Крачинської, що обличчя в гостя все більше блідло.

— Нічим ви мені не заважаєте, — сказав він, вставши раптом з-за столу. — Покажіть мені листа, коли ще маєте його у себе! Може, і яке вбрання дитяче зберегли?

— Та й листи, й усі сукеночки маю ще; одежиночки були замалі для Петруся. Не міг їх зовсім носити, так я їх і заховала: мала думку, що, може, мати колись хоч по них упізнає його!

Крачинська почала швидко перетрушувати скриню. Витягши якийсь вузол, вона розв’язала його:

— Оце й усе, що маю.

Незнайомець оглянув кожну дрібничку, перебираючи їх тремтячою рукою. Кожну сорочечку позначено було міточкою. Перечитавши листа, писаного гарним характерним жіночим почерком, він захитався на ногах і мусив сісти.

Стара прибрала оглянуті речі:

— Не знаю вже, чого я ці речі ховаю ще? Певно, вже мати по них не зголоситься!

— Ні! — вихопилося в гостя. — Бо давно вже не живе на світі. Того ж року й померла, як цього листа написала.

— Та що ви кажете, добродію? — скрикнула Крачинська, сплеснувши руками. — Хіба ви її знали?

— Так!

— Не гнівайтеся ж, паночку, але скажіть, може, ви й батька Петрусевого знали?

Незнайомий мовчки понурив голову. Тиша запанувала в хаті.

Крачинська не наважилася розпитувати його далі. Раптом гість підвівся, кажучи:

— До сьогодні ще Петрів батько нічого не міг для сина зробити. Через смерть лікаря й матері він загубив слід сина. Тепер же він зможе виконати свій обов’язок.

Він вийняв з кишені гаманець і сказав:

— Візьміть поки що це. Все інше потім...

— Та для чого ж ви, добродію, даєте мені так багато? Це ж ви — такі добрі, а чи ж батько Петрів погодиться на це?

— Я його добре знаю і певний, що він погодиться. Про одне тільки прошу: не кажіть нікому, що це я вам дав і що був посередником. Збережіть це в таємниці принаймні доти, доки я тут буду. Одначе втомився я дуже й охоче б ліг відпочити.

Крачинська, покинувши гостя, досить довго ще поралася на дворі, і все їй здавалося, що це — сон якийсь.

Та й хто ж би його сподівався, що на старість матиме вона стільки грошещлцо якраз Петро приведе до їхньої хати людину, яка знає його батьків? Так ось воно як: мати Петрова померла й тому по нього не приїхала. А якже ж вона її кривдила, лихом згадуючи! Як його Петрові пояснити, звідки це стільки грошей узялося? Він же на своїх батьків таку образу має, що й чути про них не хоче. Може б, і не взяв нічого, якби був знав; а тимчасом гроші так би на будівлю придалися!

Коли Петро повернувся, він зустрів матір у дуже доброму настрої й довідався, що гість вже спить.

Змучений пішов він спати до дров’яника й скоро поринув у сон, здоровий, безсумний сон молодості. І на думку йому не спало б, що гість, схилившись над ним, вдивлявся в його риси, щоб їх запам’ятати; він і не чув, як той, схопившись обома руками за голову, повний жалю, промовляє до нього мовою, якої Петро ніколи б не зрозумів: „Маю багатство, палац, а син мій, єдина моя дитина, що могла б мене зробити щасливим, лежить тут на соломі. Виросло, бідне, без виховання, в злиднях! Ніякі скарби світу не винагородять мене за те, що я втратив у ньому!“

НЕЗНАЙОМЕЦЬ

На третій день після приїзду незнайомця до Дубровиць Петро Крачинський, замислившись, стояв під старим горіхом коло хати. Багато про що треба було йому поміркувати. І хто б то міг сказати, що йому припаде засвідчити віру свою перед такою освіченою людиною. Ну, якби ще це Степанові трапилося, то так, а то — йому, Петрові! Одначе воно сталося. Ходивши вчора з паном інженером по лісах, він цілий день міг розповідати йому про діла Божі.

Яка гарна людина пан інженер! Чим довше з ним був, тим більше хотілося завжди з ним бути.

Трохи несміливо запросив його вчора Петро до Блажків на читання Біблії, яке влаштовував щосуботи Степан після повернення з Підграддя. На його велику радість, пан інженер пішов разом із ним, через що й мати могла взяти участь у зібранні. Поки, перед тим як розпочати зібрання, чекали всі на Зузку Поляківну, пан інженер дуже ласкаво розмовляв з усіма присутніми й давав їм добрі поради щодо поліпшення господарства, поширення торгівлі. Особливо втішило Петра те, що пан інженер подобався Марусі. З нею він був особливо ласкавий, певно тому, що Петро розповідав йому про неї, як про єдину людину, що з самого малку намовляла його на все добре, хоча була й молодшою за нього.

Коли вони йшли лісом, і пан інженер спитав у Петра, чи не думає він про одруження, Петро міг сказати тільки правду й зазначив, що хоче з нею одружитися. Освідчився навіть у тому, що побоюється, чи схоче Маруся за нього піти через його вбогість, бо Блажки завжди були людьми заможними і їхні дочки виходили за заможних господарів, він же був тільки бідним ремісником, який навіть власного прізвища не носив і якому завжди можна було закинути, що Крачинська взяла його за сина пожалівши.

Слова ці якось неприємно вразили пана інженера, і тому Петро почав говорити про щось інше. Під час розмови запитав він також у гостя, чи має він родину.

— Маю жінку, — була відповідь, — а крім неї — нікого, кого б я міг назвати своїм. Але, — додав поквапившись, ніби щось тієї хвилини пригадавши, — мав я сина, якого тепер не маю. Ми з тобою в однаковому становищі: ти не маєш батька, а я не маю сина. Одначе є певна різниця між нами: ти молодий, і коли оженишся, то можеш мати родину, а я ніколи вже нікого не матиму!

Шкода було Петрові пана інженера.

— А чи давно помер ваш син? — спитався він, замислившись, але не одержав відповіді, бо саме зустріли вони мисливця, а пізніше не говорили вже про це.

У Блажків Степан, сам того не відаючи, прочитав вступ, що міг живо зацікавити пана інженера:

— „Виховав я дітей і поставив їх високо, але вони від мене відпали“.

Степан сказав:

— Так само, як батько, що виховав синів, вболіває за тим, коли вони його покидають, гордують ним і стидаються визнати те, що йому мають за життя дякувати, так само Отець Небесний, Який дав нам життя і зберігає нам його, вболіває, коли ми Його не хочемо знати, коли стидаємося визнати Його перед людьми.

Трапляється, однак, що батько втрачає сина, що також дуже болісно. В нашому полку загубив капітан свого синка. Коли б ви могли бачити його розпач. Всі ми його шукали, і, дякувати Богові, щасливо знайшли. Як же радів його батько!

Наш Отець Небесний так само має багато таких дітей, що заблукали. Серце Його так само вболіває, як серце того капітана. Такий самий біль проймав Його, коли Він послав Сина Свого Єдинородного, Ісуса Христа, щоб Він відшукав загублених дітей. Якою ж великою буває Його радість через кожну відшукану дитину!

Коли між вас знаходиться такий син марнославний або дочка, то пособіть Господу Ісусу знайти їх. Він на те й прийшов, щоб знайти!

Уявіть себе батьком, який має сина, котрого ніколи не може притиснути до свого серця.

Так говорив Степан. Спочатку інженер дивився йому в обличчя, пізніше ж слухав його, похиливши чоло.

На другий день, йдучи на зібрання, хотів Петро запросити пана інженера, але той випередив його сам, сказавши, що бажає піти з ним разом.

— А чи ви до церкви ходите? — запитав він дорогою.

— Коли наше зібрання скінчиться, то кожний, хто хоче, може піти ще й до церкви в М., на це ще вистачить часу. Одначе Степан не ходить; я теж давно вже не був, бо молодь не дає нам спокою. Коли був я останнього разу і дивився на настоятеля, весь час мимоволі думав про те, як він був допустив до того, що я міг на дорозі замерзнути. Ця думка так виводила мене з рівноваги, що його слова не справляли на мене ні найменшого враження.

Він саме говорив тоді про „відступництво“, про те, що й між нас з’являються „відступники“. Було це в той час, коли Степан починав одужувати після тяжкої хвороби і коли ми зібралися в Градських. Це мене розгнівало. Коли вже ми маємо бути „відступниками“, заплямованими з церковного амвона, то навіщо ж тоді нам до церкви вчащати?

Інженер відповів на це:

— Хто слухає тих, що наговорюють, той дивиться через збільшуюче скло. Хто його там знає, що люди понаговорювали про вас священикові, а той і повірив! Чому котрийсь із вас не піде до нього та не спростує помилку? Священик може тільки похвалити те, що ви робите й говорите. Я не чув і не бачив у вас нічого, що хоч у чомусь було б подібне до відступництва або якоїсь єресі.

Петро досить довго розмовляв про це зі Степаном. Блажко теж був тієї думки, що належить піти до священика.

Правда, Степан твердив, що то ні до чого не придасться, але через те, що всі стояли за це, він заявив, що згоджується хоч і зараз, на другий день, піти до парафії й повідомити про все священика.

Петра дуже втішило таке рішення, бо коли мати повернулася з церкви й розповіла йому, як священик під час проповіді гостро виступав проти „відступників“ і як, вдаривши кулаком об кафедру, кричав: „Не давайте відступникам зводити себе, люди добрі“, то Петро думав, що дуже добре буде, коли Степан піде, щоб переконати настоятеля.

Пан інженер пішов до Блажка. Хотів йому показати, як легко він може перебудувати свій млин, щоб вода краще на колеса падала.

— Будете тоді мати стільки сили з води, скільки треба для того, щоб обертати два колеса, — пояснив він.

Хотів потім піти із Градським до левади, де був той межовий камінь, що призвів до колишніх суперечок, і порадити, що робити, щоб зберегти леваду від повені.

Градський був добрим сільським господарем. Він готовий був завести у себе будь-яку новину, аби зберегти леваду від повені.

Блажко, навпаки, любив за старе триматися. Він з недовір’ям поглядав на новини й нізащо в світі не впровадив би якихось змін, які б радив йому зробити інший господар, але інженерові повірив.

Поки інженер був на леваді, Петро нагодував корову і з нетерпінням очікував його повернення, бо мати сказала йому, що пан інженер хоче ще залишитися в них на кілька днів, а може, й на цілий тиждень. Отже, йому хотілося запитати, чи це правда. Було б то великою радістю для всіх. Степан зараз же після ранньої служби пішов до аптекаря Коримського, у якого була хатка в лісі, і де той жив тоді зі своїм хворим сином Миколою. Степан хотів його відвідати, а заразом і вручити листа Миколі від пана Урсина. Брат Урсин заадресував того листа до Степана, прохаючи, щоб він його сам відніс, бо в листі тому були сумні звістки, а Степан міг Коримських втішити.

Написав також Урсин Степанові, що аптекар розлучився зі своєю дружиною і та кілька років тому вийшла за якогось барона Райнера. Коли ж, одначе, довідалася, що син її від першого ііїлюбу тяжко захворів, то приїхала до Підграддя, але сама до нього піти не могла.

З Божого допущення зустрівся їй Урсин і допоміг побачитись з сином ще до його від’їзду до Дубровиць. Потім мати сама тяжко захворіла й тепер лежала хвора в будинку однієї жінки, яка ще за молодих років служила у її матері.

Урсин повідомляв молодого Коримського про те, як почуває себе його мати, а також про те, що він написав до барона Райнера, щоб той приїхав до жінки.

Барон нічого не знав про подорож своєї дружини, яку дуже любив: він відвіз її на теплі води і залишив там, бо сам мусив кудись виїхати. Коли баронеса захворіла, то ніхто з людей барона не знав, де пан і куди треба писати, щоб його викликати.

Тимчасом обидва господарі повернулися разом із паном інженером, добре зваживши й прийнявши всі його поради. Градський попрощався з інженером перед хатою, подякував як належно, а Блажко пішов з ним далі. Інженер, спинившись, звернувся до Блажка:

— Хочу я вас про щось запитати.

— Питайтеся, будь ласка, — сказав здивований мірошник.

— Петро освідчився мені, що хотів би просити вас, аби ви віддали за нього вашу дочку, та боїться, що ви відмовите йому, бо він бідний, а до того ж і походження невідомого... Що б ви йому відповіли?

Блажко спохмурнів. Він зовсім не думав про те, що Маруся могла б вже вийти заміж: вона йому самому була потрібна на господарстві, та й звик він до неї, як до хліба насущного. Завжди він думав, що коли б уже так мало бути, то він радший був би за Мишка її віддати, щоб усе й надалі залишалося вкупі: і люди, і господарство. Бачачи, що Блажко насупився, інженер і собі спохмурнів і сказав:

— Здається, Петро не помиляється, думаючи, що ви не віддасте за нього дочки... Але що ви маєте проти нього? — запитав він холодно.

— Та чого б його тій Марусі заміж йти, пане добродію? Коли вже правду казати, не маю нічого проти цього парубка, бо він дуже й дуже на краще змінився, але ж багацько є й інших дівчат, а у нього, до того ж, ніби й потреби такої нагальної немає, щоб потребував собі жінки на допомогу в господарстві, — засміявся Блажко злостиво.

— Виходить, що головна перешкода — це його вбогість? — спитався інженер.

— Та почасти так! — сказав мірошник. — До смерті своєї я нічого дочці дати не можу, а що ж вони розпочнуть із голими руками? Маруся не звикла на поденну ходити, а Петро з свого ремесла не здужає й собі гаразд заробити на хліб.

— Ну, а що, якби Петро та мав певну суму грошей і тоді почав би вашої дочки домагатися? Віддали б її, га?

— Щось він має дуже доброго адвоката в вас, пане добродію! — розсміявся Блажко. — Коли б вона на це пристала і коли б я знав, що буде їм удвох добре, то чому ні?

— Дайте мені руку на те, що не віддасте її за кого іншого, коли б вона за Петра забажала, а я вам обіцяю дати йому таке місце, що він зможе як слід забезпечити свою родину.

Блажко, замислившись, подав йому руку, думаючи при цьому з властивою словацьким селянам недовірою: „І які в тих панів бувають примхи!и І хоча пан інженер не просив Блажка мовчати про цю розмову, він і так не розповів би нікому про те, що почув.

Петро лежав у садку на траві й не зауважив був, як увійшов пан інженер, поки той не поклався й собі поруч із ним.

— Одяг собі попсуєте! — перелякався Петро.

— Велике лихо! Мені легше собі нове справити, ніж тобі, а ти ж свого не шкодуєш?

— Я собі сам нове зітку, а ви мусите собі купувати! — посміхнувся Петро.

— Чи вже ж ти так своє ремесло любиш, що ніким іншим і бути б не хотів, як тільки ткалем?

— А ким же я міг би ще бути? — відповів Петро, щиро здивувавшись. — Я своє ремесло ціную, хоча й правда, що воно не багато мені приносить. Я собі так гадаю: апостол Павло теж був ткалем і теж більше за мене не мав, проте себе й інших годував.

— Ну, мабуть, все-таки більше від тебе мав! — сказав усміхаючись інженер. — Я думаю, Петре, що ти можеш з одруженням іще почекати. Напевно, ти був би для Блажка кращим зятем, коли б став перед ним з повнішими руками. А проте можеш порозумітися з Марусею, — казав він далі, зауваживши, що Петро трохи зблід. — Коли вона тебе любить, то охоче почекає і два, і три роки. Обоє ви ще такі молоді!

Петро зітхнув із полегшенням, але потім замислився і сказав:

— Я й за три роки не надбаю стільки, щоб дядька задовольнити, якщо він мені з християнської любові не віддасть Марусі.

— Помиляєшся! Коли моєї поради послухаєшся, зумієш Блажка задовольнити!

— А яка ж ваша порада? — підхопився Петро.

— Зі мною поїдеш.

— З вами? Куди ж це?

Інженер провів долонею по чолі.

— Подорожуючи по Німеччині, чув я про такі християнські установи, в яких можуть вчитися віруючі, навіть прості селянські хлопці. Я б хотів тебе до такої школи на три роки віддати. Там навчився б ти чужої мови, одержав би загальну освіту; потім я постарався б знайти тобі добру посаду з добрим утриманням. З того б ти мав дві користі: перше те, що засвоїв би в такій школі ще глибше правду Божу, а друге — мав би, за моєї допомоги, таку посаду, щоб проповідувати людям про Христа.

— А чи приймуть мене? І хто ж за мене платитиме? — допитувався здивований Петро.

— Той, хто тебе відвезе туди!

— Ви, пане? Так як же я можу таку жертву прийняти? Я ж вам чужа людина!

— Але ж ти чув, що сьогодні вранці Степан казав: християни повинні робити добро ближнім, як це Христос робив. Я в житті своєму не зробив нічого доброго, а я ж християнин!

— Нехай вас Господь Ісус винагородить за ваш намір, добрий пане. Але ж це вам занадто багато коштуватиме!

— Ніхто ніколи того не відає, що станеться, — сказав інженер. — Може, на схилі віку я від тебе більше дістану, ніж витрачу тепер на твою освіту.

Серце в Петра затремтіло від радості. „Пан інженер має рацію; не можна наперед знати, хто кому на що може придатися“, — подумав Петро про себе і додав голосно:

— Правда, ви не маєте сина, котрий би про вас, як постарієте, міг би піклуватися, а я не маю батька. Коли ви тепер мені допоможете, то Бог дасть, що й я вам колись також у пригоді стану.

— От і добре! Значить, поїдеш зі мною? — в тому запитанні тремтіла ледве прихована радість.

— А чому ж би то мені не поїхати? І не тільки задля прийдешньої посади: з Божою допомогою я б і з свого ткацтва прогодував би Марусю, але ви казали, що я б міг вчитися, здобути освіту, а цього я прагну найгарячіше, бо хотів би нести людям правду Слова Божого, та не вмію! Але, — завагався він несподівано, — що ж із матір’ю буде? Ми ж мали хату перебудувати!

— А як би довго те будівництво мало тягтися?

— Та так, якихось там шість — вісім тижнів.

— То будуй собі спокійно! До школи тебе раніше, ніж восени, не приймуть; отже, починай відразу взавтра. Обміряємо все, зробимо план! Ходім грунт подивимось!

Вони підвелися, але не пішли і нічого не зробили.

— Он Степан іде! — вигукнув радісно Петро, побачивши, що наближається приятель.

— Як там бабуся? — запитав він у нього.

— Добре, дякувати Богові! А я до вас оце, пане інженере!

— До мене?

— Так. Чи ви часом не барон Райнер?

— Так, але навіщо вам моє прізвище?

— Та вас усюди шукають, тільки не там, де ви справді знаходитесь.

— Мене шукають? Хто? — інженер випростався, здивований.

— Та секретар ваш, пане; він не знає, куди йому треба надіслати повідомлення про те, що баронеса Райнер лежить у Підградці тяжко хвора.

— Моя дружина? — інженер підбіг до Степана, вражений звісткою. — Де ж вона?

— Та в Підградді! Будь ласка, прочитайте, пане, цього листа від мого приятеля — тоді ви зрозумієте; я зараз же побіжу коні запрягати, щоб відвезти вас на залізницю. Ми ще до швидкого поїзда встигнемо.

— Поспішай, голубчику, щоб не було пізно! — гукнув інженер услід Степанові. Блідий, як стіна, зсунувся він на землю й не читав, а ковтав слово за словом з поданого йому листа, довідуючись, як і чого жінка покинула дім і в якому вона стані.

Прочитавши листа, він залишався сидіти на землі, немов закляк від розпуки. Коли, розчулившись, Петро нахилився до інженера, той обійняв його і зітхнув так глибоко, що Петра пройняло до самого серця.

— Не вдавайтеся вже в такий відчай! — заспокоював його. — Господь Ісус може допомогти, і пані баронеса одужає. Помолимось за її здоров’я?!

— Так, моліться, моліться! Бо коли вмре, то я не знатиму, що й робити! І чому я її саму на водах покинув? Чому я не поквапився відвезти їй звістку, по яку, власне, сюди й приїхав? Поїхала сама, така хвора і так далеко, а ще й стільки зворушень пережила! Зустрітися з сином і потім відразу знову розлучитися! О, як я тебе розумію, бідна моя Наталю, як я тобі співчуваю!

— Але що ж це я роблю? — скрикнув він через хвилину, опановуючи себе. — Треба швиденько зібрати речі, вже так мало часу залишилося, а я за всяку ціну маю бути сьогодні ж у Підградді!

Петро ніколи не припустив би, що пан інженер так раптово зникне з Дубровиць і що його відкличуть такі сумні звістки. Увечері в Градських він гаряче молився за хвору пані Райнер.

Чи буде вислухана його молитва і як буде вислухана? Молилися за те, щоб одужала, але є два здоров’я: тимчасове й вічне...

У СВЯЩЕНИКА

Чудовий день сяяв над Дубровицями. Чисте й прозоре склепіння небесне підіймалося над головою Степана, що йшов попід лісом, у якому голосно кувала зозуля. Свіжа, мов умита, зеленіла рунь нив, повз які він проходив. З борозен то тут, то там. злітали вгору пташки. Далі дорога вела вздовж струмочка, над яким співали солов’ї.

В золотих променях вранішнього сонця розляглося перед ним містечко М., оточене пагорбами, на яких лежали три цвинтарі. Коло першого з них була гарна каплиця й „хресна путь“. Другий цвинтар, що був проти першого, обнесено було муром, що вже почав руйнуватися, а вело до нього багато східців, що йшли аж до старої вежі ще з гуситських часів. Ніби на поготові до бою, стояли один проти одного ці два цвинтарі, але сповнені були спокою й, здавалося, говорили: „Тут край усякій боротьбі, тут усі між собою рівні! Прах обертається на прах!“ Третій цвинтар було обнесено новою огорожею, але вигляд його нівечив рів, що тягнувся впродовж огорожі. Не було на ньому й знаку хреста, ніби щоб зазначити, що тут і ймення Христового не згадують. Це було єврейське кладовище. Навкруги не було ані дерева, ані кущіка — панувала тут пустка, як у серцях і в душах народу, якому той цвинтар належав. Поміж тих притулків мертвих, які вже чудово знали, що є істина, розляглося містечко, серед якого в тіні дерев струменіла річка. Перед малими будиночками, мало не всюди, були малі садочки, а за тими будиночками тяглися великі сади, які саме в цей час буйно квітували. В кінці містечка стояла оточена деревами лютеранська церква, а перед нею, серед старих лип — дім священика й школа.

Яким гарним видавалося містечко у цей лагідний, свіжий ранок. Насолодою було дивитися на нього. Степан зупинився, і коли дивився на прекрасний краєвид, на обличчі його промайнув вираз смутку. Та й нічого дивного! Він ішов, щоб виправдатись перед пастором, пояснити, що був провідником людей на шляху до Бога, від Якого вони були відступили і про Якого так мало думали, ніби Його й зовсім не існувало.

Знявши кашкет, молився він з глибини душі за свій народ, за мешканців містечка і за громаду, до якої належав. Молився, щоб Бог дав їм пізнання правди, щоб визволив їх від облуд і невільництва гріховного. За себе він просив Бога, щоб Він його просвітив для розмови зі священиком. Пішовши потім далі, він затримався тільки перед лютеранською церквою, дзвони якої саме почали дзвонити, ніби хотіли його привітати. Мала розпочатися рання служба.

Хлопець увійшов до Божого дому. Як давно вже не був він у ньому, а на ранній службі не бував ще ніколи.

Розглядаючись навколо, він мимоволі думав, що ті, хто збудував цей дім для себе і своїх нащадків, певно, ніколи не передчували того, що на тому місці наслідувачів Христа назвуть „відступниками“ і що до Господнього Престолу будуть допускати злодіїв, облудників, гультяїв, п’яниць — таких, що з церкви йдуть просто до корчми і тільки ввечері повертаються додому.

При тій думці опанував Степаном такий смуток, що він, зігнувшись на лаві й підперши опущену голову руками, гірко плакав.

Тимчасом „вірні“ збиралися. Увійшло шість жінок і двоє чоловіків; по їхніх обличчях не важко було відразу вгадати, кому вони звичайно служать. Прийшло також кілька жебрачок. Церковний служка сів коло вівтаря. Молодий вчитель пішов на хори, а за ним — школярі. З-за вівтаря чути було, як покашлює настоятель.

Вчитель сів за орган, і відразу почулася мелодія грайливої пісеньки:

„Горко зелена, зеленися —

Мила, хороша пригорнися!“

То була пригравка, а по ній загремів хорал: „Тобі честь і хвала“. Але пригравка, видно, вчителю подобалася більше, бо награвав він її жваво, з почуттям, тоді як хорал грав мляво, ліниво. Жінки співали ще повільніше, ніж органіст грав, служитель не встигав і за ними, а школярі на хорах кричали з усієї сили й випереджали всіх.

Степан не мав при собі молитовника, але знав цей псалом напам’ять, і його повний голос звучав чисто, як дзвін, коли він співав разом із іншими.

Забувши про цілий світ, Степан співав своєму Богові від щирого серця. Він зовсім не помітив, що баби почали підштовхувати одна одну ліктями й перешіптуватися, а служитель озиратися. А Степан співав, думаючи тільки про Бога. Хто ж, як не він, потребував сьогодні найбільшої допомоги від Бога? „Коли помиримося з настоятелем, коли він визнає за нами право без перешкод служити Богові і славити Його, то я всіх намовлю на те, щоб завтра пішли всі до служби Божої, щоб не було в церкві так порожньо“.

Так думав Степан, поки люди шукали в пісенниках іншої пісні.

Із серцем спокійним і сповненим бажання помиритися чекав Степан виголошення Слова Божого. Він не прийшов сюди для того, щоб критикувати настоятеля. Навпаки, він з подякою прийняв би від нього кожне слово. Але через те, що людей в храмі було дуже мало, то настоятель взагалі не виголосив проповіді, а тільки прочитав дві довгі молитви та ще одну віршовану.

Як кригою вкрилося Степанове серце. Видно було, що священик не молиться: він зовсім не думав про те, що говорив, а отяжілим, байдужим голосом вичитував молитви, потім проказав „Отче наш“, поблагословив людей і, поспішаючи, зійшов з амвона.

Виходячи з церкви, Степан думав: „Чи ж варто заради такої служби йти у таку даль?“ Замислившись, пригнічений і сумний, він увійшов до парафіяльного дому і за кілька хвилин був прийнятий священиком.

— Що тобі треба? — сказав настоятель Градському, про прихід якого його попередили.

— Прийшов до вас, панотче, як до духовного пастиря нашої громади, — відказав Степан і спрямував свої поважні очі на товсте обличчя настоятеля.

— До мене? Я ж чув, що люди мають в тобі нового апостола, — він призирливо усміхнувся, і Степан від цього зачервонівся. — Я чув, що ти вже такий вчений, що нашого храму тобі замало і ти мусиш новий закладати. І такий ти гарний синочок, що призвів свого батька до того, що той мусив батога на тобі зламати. А проте здається мені, — вже вигукнув настоятель, так що жили йому на скронях понадималися, а очі забігали і аж заблищали від гніву, — здається, кажу, що батькова наука ні до чого не придалася, бо тебе не поправила, а тільки укріпила в твоїй впертості. Хотів би я тільки знати, чого ти до мене прийшов?

Відкинувши волосся, що спадало йому на чоло, Степан сказав:

— Прийшов я до вас запитатися, що ви такого проти маєте і що я вам такого лихого заподіяв, що ви й тепер гніваєтеся? Адже у Слові Божому сказано, що духовні мають тих, що схибили, напутувати на правдиву дорогу.

— Чи я в тебе, дурного, маю Слова Божого вчитися? Ти питаєшся, що я проти тебе маю? Чи ж це не ти приніс отруту до наших спокійних гір? Хіба ж не ти розповсюджуєш сектантство й відступництво? Чи ж ти цьому перечити будеш, у вічі мені дивлячись?

— Не розповсюджую я ані сектантства, ані відступництва, але бачу, що вам про мене брехні наговорено, може, й несвідомо. Тому я й прийшов, щоб розповісти вам правду. Будь ласка, вислухайте мене, приділіть на це хвилину часу, і коли видасться, що я помиляюся, спрямуйте мене на добру путь.

У голосі і в рухах хлопця було щось таке зворушливе, що священик опам’ятався. Розсівшися в кріслі, що аж хруснуло під його вагою, він сказав:

— Ну, кажи, тільки недовго, бо часу не маю!

Степан почав з того, як повернувшись із війська, став він читати Слово Боже зі своїм дідом, і як інші пристали до них. Розповідав чисту правду. Згадав також і про свою хворобу й про те, як тоді гурт прихильників Слова Божого збільшився. Казав далі, що люди ці збираються щонеділі рано-вранці, перед службою Божою, на молитву, а хто хоче до церкви піти, той завжди ще має час для того; вечорами ж по суботах та неділях читають Слово Боже, міркуючи над ним та співаючи побожних пісень.

— Чи ж можете, панотче, сказати, що ми щось лихе робимо? — сказав він наприкінці зі щирістю. — Адже у Святому Письмі говориться: „Вивчайте Святе Письмо“. Хіба ж наші батьки цього ж самого не робили? Де ж тут єретицьке відступництво? Як же може бути відступником той, хто правди шукає? Благаю вас, не давайте себе в оману ввести: не сектанти ми й не відступники — любимо ми Слово Боже, кохаємося в ньому й хочемо у згоді з ним жити, як християни, так, як Христос того в Євангелії бажає.

Степан говорив зі спокоєм, який має тільки той, хто глибоко переконаний. Кожна неупереджена людина мусила б, слухаючи його, переконатися.

Покашлюючи, священик відповів:

— Читання Слова Божого — річ похвальна й для кожного християнина обов’язкова. Але збиратися для цього по кутках, коли церква є — це вже початок сектантства. Чому ви до церкви не ходите? Чи ти вже за такого мудрого себе вважаєш, що й священика не потребуєш?

— Ходив я до церкви, — сказав Степан відверто, — але по дорозі мене ганьбили й хотіли бити, а в самій церкві навіть під час молитви не давали спокою; тому я й покинув до церкви ходити. Потім прийшла моя хвороба, а з того часу, люди мені казали, в церкві завжди проти „відступництва“ виступають. В тих „відступниках“ люди мене й моїх друзів убачають, бо мене першого так прозвано. То як же я міг ходити до церкви? Чи ж не більше я благословення дістану, коли сам для себе над Словом Божим поміркую та іншим його витлумачу?

— Витлумачу! Витлумачу! — вигукнув священик. — Як ти там можеш тлумачити? Ледве читати вмієш, а вже хочеш Слово Боже тлумачити!

— Всі від Бога навчаться! — відповів Степан словами Священного Писання. — Не тільки священик має право читати Біблію. Отець Небесний всім нам дав Своє Святе Слово. А навіщо ж би Він був його нам давав, якби ми його не могли розуміти? Е, ні! Господь каже, що хто хоче виконувати волю Його, той зрозуміє, чи та наука від Бога походить, чи він сам від себе це каже. Тому-то кожен, хто волю Божу хоче виконати, може й науку Христову зрозуміти!

— Ну, може, ти щось там і розумієш, але для чого іншим викладати? — сказав священик, важко підводячись. — Коли що розумієш, то й тримай при собі!

— Е, ні! Не так нас Господь Ісус навчає, — із запалом відповів Степан, і очі його заблищали. — Адже Дін каже: „Навчайте Евангелію кожне створіння“. Не хотів би я, щоб про мене сказав коли-небудь Христос, що я був німим псом, що гавкати не вмів.

— Що? Думаєш, може, що слова: „Навчайте Евангелію“ — тебе стосуються? Хіба ж це не наше, цеб-то духовенства, завдання?

— Апостол Павло каже, що всі ми — царствене священство. Тому кожний, хто вірить, має обов’язок свідчити про Ісуса. Ваша справа, панотче — говорити про Христа з амвона, якщо Він вам явився, а наша — возвіщати Його в лісі й на полі, у садах і в домах! Коли б усі християни та були справжніми, що до Бога навернулися, дітьми Божими, хіба б тоді в М. було б стільки пропащих, як тепер? Хіба б вони не пізнали істини, яка б їх врятувала? Тому, хто вже вірить у те, що гріхи йому простилися, хто набрав певності в тому, що спасеться, тому не можна мовчати, бо його стосується слово: „Йди й проповідуй!“

— А хіба ти вже маєш прощення гріхів? Чи ти вже викуплений? — спитав священик, схопивши Степана за плече й дивлячись йому в очі, немовби хотів зазирнути до його душі.

— Богу дякувати — так! — відповів хлопець, радісно випроставшись. — Отець Небесний прийняв мене під свою милість заради Ісуса Христа. Я викуплений, а тому, коли бачу, що навколо мене люди в гріхах потопають, як я колись потопав, то не можу мовчати про те, що коли вони не навернуться, то назавжди загинуть. А Господь Ісус хоче їх під Свою милість узяти й спасіння їм дати... Тому я не перестану аж до смерті кликати: „Йдіть до Господа Ісуса! Він хоче вас помилувати, як мене помилував, і вас врятувати, як і мене врятував“.

Священик і руки вгору підняв:

— І хтось мені казатиме, що це не відступництво?!. Яка пиха фарисейська! Гріхи йому прощено, а він — спасенний! Та звідки ти маєш певність, що гріхи тобі прощено? Як же ти доведеш, що тебе врятовано? — вигукував він, тупаючи ногами.

— Певність? — спитав здивований хлопець. — А як ви можете питатися про це? „Ти вчитель в Ізраїлі й не знаєш про це?“ Отут ось, у серці, маю цю певність там, де раніше гніздилися страшні гріхи, й у Слові Божому, яке гласить: „Пишу я вам, діти, що гріхи вам прощаються ради Ймення Його“. А доказ того, що я врятований: „Хто вірує в Божого Сина, той свідчення має. Хто не вірує Богові, той учинив Його неправдомовцем, бо не вірив у свідчення, яким Бог свідчив про Сина Свого. А це свідчення, що Бог життя вічне нам дав, а життя це — у Сині Його. Хто має Сина, той має життя; хто не має Сина Божого, той не має життя“. І ще Господь каже: „Хто в Мене вірить, той має життя вічне“ і ще: „Земля й небо проминуть, а Слова Мої не проминуть“.

— Досить! — скрикнув священик. — Хоч би й сам Господь прийшов сюди, то не переконав би тебе. Не хочу я довше розмовляти з таким зарозумілим фарисеєм! Остаточно ти мене переконав у тому, що ти — відступник, і я тобі забороняю поширювати твою єресь у Дубровицях! Не міг тебе твій батько розуму навчити, так я тебе мовчати навчу. Не дозволяю я, щоб такі фальшиві християни спантеличували наш добрий словацький народ та спокушали його на відступництво від церкви, яка береже чисту науку апостольську! На щастя, ми маємо церковні й цивільні власті, отже, наведемо порядок. Якщо хочеш уникнути кари, то мовчи й тікай геть з моїх очей!

Степан вийшов. Так закінчилися для дубровицьких „єретиків“ мирні переговори. Хоч і передчував Степан, що так воно й буде, проте це його тяжко вразило й засмутило. Мав він добру волю й щире бажання уникнути того „відступництва“, але до того дійшло.

Повертався він із важким серцем. Під лісом зустрів Петра, який вийшов йому назустріч; усі не могли дочекатися вістей, що їх мав принести Степан. Ще здалека Петро побачив, що Степан засмучений.

— Певно, не застав священика вдома? — спитав він.

— Коли б так! — і з цими словами Степан кинувся на траву. Приятель теж зробив був це за його прикладом, але довго не всидів, бо коли Степан почав йому все розповідати, він втратив спокій, раптом схопився і час від часу давав волю своєму гніву.

— Тепер бачиш, що я не тільки не досяг нічого, але й зіпсував справу? Настоятель ще більше на нас розлютився й ще більше тепер нападатиме на нас і підбурюватиме людей проти нас. Щодо вас, які пізнали Господа, то я зовсім не боюся, що він зведе вас з вірного шляху; не боюся й за тих, кого Слово Боже вже вабить. Але стане він нам на заваді поширювати правду далі. Люди будуть боятися, особливо ті, що вже й тепер перед нами двері зачиняють, як це зі мною сталося, коли я хотів Скульця відвідати. Скульчиха, побачивши мене, заховалася в хаті й так двері позасувала, що я не міг і води в неї попросити. А що тепер вони робитимуть?! Бідні душі й справді повірять у те, що ми — „відступники“ й не приймуть нашого благовістування. Не знаю вже, що його й робити, як про це подумаю!

— Не сумуй дуже, Степаночку, — сказав Петро, обіймаючи друга. — Ти сказав настоятелеві, що він повинен виголошувати слово з амвона, отож він і буде тепер говорити з амвона, а ми — в полях і в лісах, то нас люди й почують. Побачимо, хто переможе.

Повна захвату й радості віра Петрова вигоїла Степанове серце, як життєдайна роса. Він швидко підвівся й сказав:

— Так Петре, так! Він не мовчатиме, але й ми не мовчатимемо! Дарма, що він має за собою перевагу влади, як Голіаф, але ми маємо п’ять камінчиків — п’ять ран Христових, а нам цього вистачить. Не Давид подужав Голіафа, а Бог, в ім’я Якого він боровся. Не ми переможемо, але Господь, коли будемо поводитися згідно Його наказу: „Будете свідками Моїми“. Ми маємо бути як ті учні Ісусові, які рекли: „Бога треба більше слухати, аніж людей!“

Віддавши в спільній молитві усю справу в руки Божі, пішли обидва приятелі додому.

Як же здивувався Степан, коли Петро, в свою чергу, розповів йому по дорозі про план пана інженера.

— Не знаю, — сказав Петро, — чи після цього сумного випадку не забуде він про все? Однак я був би вдячний Богові, коли б пан інженер не забув про свій намір і коли б я міг просвітитися в Слові Божому, бо про мене настоятель дійсно міг би сказати, що я майже читати не вмію.

Хоча Петро розповів Степанові все, промовчав лише про те, що було приводом до бажання пана інженера вирядити його до школи. Йому здавалося не гідним говорити про одруження після такої важливої розмови, хоча він не забув, що постановив був спитати ради у Степана. Не варто було тимчасом про те ані згадувати, ані думати.

ДЕЩО ПРО ЦЕРКОВНІ СПРАВИ

В будиночку пані Г. в Підградді збиралися люди на молитву, як звичайно, в неділю. Вже кілька тижнів минуло, як Степан був у Підградді; мала громада збільшувалася. Слово Боже не пішло марно: багато слухачів почали впроваджувати його в життя. Світ зауважив це, і люди почали казати: „Раніше не бувало того в Підградді, щоб люди збиралися Слово Боже читати“.

В Підградді було трохи лютеран, котрі на службу Божу мусили ходити аж до далеких Рокован, тому до церкви мало хто вчащав, а зимою робили це тільки у великі свята. Жили люди майже без Слова Божого, і нікого не обходило, як вони живуть.

Були в Підградді люди, які ходили у Роковани до святого причастя, хоча Закону Божого зовсім не вчилися. Були й такі, що й зовсім не знали про те, для чого вони у церкву ходять. Робили те, що інші роблять, бо, мовляв, не можна ж жити без релігійних обрядів, сенс яких, однак, вони не розуміли.

Діти підградських лютеран ходили раніше до католицької школи, поки уряд не збудував державної, в якій, однак, Закону Божого не навчали. Щоправда, в газетах писалося про скорботні церковні справи, але ніхто щиро не піклувався заблудлими людськими душами.

Зібрання у пані Г. було сьогодні незвичайно чисельне, і то з такого приводу: попередньої п’ятниці прибув на базар до Підграддя диякон із М., а коли йому хтось із знайомих розповів про зібрання, він сказав, застерігаючи: „Будьте обережні! Мабуть, це таке ж відступництво, як і в нас у горах“.

Люди дивувалися. Як же можна назвати відступництвом читання Слова Божого? Намовили диякона, щоб той побував на вечірньому зібранні й особисто переконався, бо кожний знав, що диякон добре знає Святе Письмо. Щоправда, він любив час від часу випити, але тільки тоді, коли хтось інший платив; сам він був людиною дуже ощадливою. На весіллях, на шкільних іспитах і при всякій нагоді пив, часом пив дуже багато, але, недивлячись на це, шанували його як людину мудру. Замолоду жив він у Південній Угорщині, де був вчителем і співав на службах Божих. Такій вченій людині підградці могли вірити.

— Знаєте, — навчав він їх, — до нас повернувся із війська один парубок і привіз нову віру. Настоятель наш стверджує, що ці речі приходять звичайно з Англії. Отож той хлопець почав людей пантеличити й справді пощастило йому декого привабити до себе.

— А що ж то за віра?

— Е! Степан той запевняє, що гріхи йому відпущено, а ми всі живемо в пітьмі, але повинні навернутися до Бога й наново народитися. Ніби ми не хрещені?! Каже також, що людина не повинна грішити. Такого й десять священиків не переконають. До церкви він більше не ходить. Інші ходять, а він ні. Певно, і у вас тут щось подібне розпочалося!

Отож, кожного цікавило, що той диякон скаже, і тому таке незвичайно чисельне зібрання було тієї п’ятниці.

Пан провізор прочитав з Євангелія розділ про молодого багатія, який із сумом покинув Господа Ісуса, коли Ісус наказав йому все спродати, взяти хрест свій і йти за Ним.

Потім він пояснив, що багатий юнак міг би всього досягти, коли б був вибрав Христа, а багатство своє кинув. Але через те, що багатство занадто вже до серця його приросло, не міг він його покинути й загубив себе.

Проповідник закликав людей прийти до Христа, бо крім Нього ніхто в світі їм не допоможе.

Повертаючись додому, диякон казав людям:

— Оце й він такий самий відступник, як і Степан. Бог не вимагає від людей, щоб вони все покинули, а тільки, щоб добре жили. Бережіться!

Увесь наступний тиждень кружляли по Підграддю різні чутки. Багато людей прийшло на зібрання тільки з цікавості. Всі чекали пана провізора.

— Будемо молитися, — сказав провізор до учасників зібрання. — Хто хоче, той може молитися про те, що йому найбільш потрібне. Всі разом помолимося про здоров’я матері одного з моїх друзів: вона тяжко захворіла, і приятель мій просить мене про це.

Пані Г. теж була на зібранні й плакала, коли пан провізор гаряче молився за хвору. Плакала також і молода дівчина, яка грала на органі. Прибовська молилася за своїх хазяїв; одна удова — за своїх дітей; Аничка — за душі, які ще не знали Христа; Єндрек з аптеки молився за те, щоб інші молоді підградці теж навернулися до Бога. Наприкінці молилися голосно два чоловіки, католик і лютеранин, про любов до Господа і прощення гріхів!

Ті, що не могли молитися, а відчували себе грішними й потребували на викуплення, поверталися після молитви в смутку. Ті ж, котрі вважали себе за праведних, казали один одному: „Диякон правду каже — це дійсно єретики й відступники“.

Так ця назва й залишилася назавжди за малою громадою.

Коли люди розійшлися, провізор залишився з тими чоловіками, що молилися за прощення гріхів. Той, що був лютеранином, не вмів ні читати, ні писати. І ніхто не сказав йому, сердешному, що він потерпає від гріхів, що існує Бог, Який його любить, що він грішник, який не знає Бога й Христа, як отой словацький дядько, який, повернувшись у Велику П’ятницю з костьолу, сказав жінці: „Знаєш, жінко — хтось помер! Панотче таку гарну промову виголосили, що я аж заплакав“. Сердега навіть уяви не мав, що мова йшла про Христа, Сина Божого, Який за нього ж вмер на хресті!

Коли цей сіромаха увірував у Бога і з рук. Його прийняв прощення гріхів, і коли провізор обійняв його, кажучи: „Хай Господь Ісус допоможе вам розпочати нове життя: тепер вже ви не собі належите, а тільки Йому“, він заплакав з радощів, мов дитина. Другий, католик, плакав разом із ним. Багато років намагався він наблизитися до Бога за допомогою добрих справ, постів та ходіння на прощу, але, не знаючи Ісуса, не міг він без Нього отримати відпущення гріхів.

Вже давно обидва вони відвідували зібрання. Зрештою, вчора посвітлішало у їхніх душах, і вони були щасливі, що могли сьогодні прийти й відкрити серця свої Богові.

Після того, як вони пішли, провізор сів дописувати розпочатого листа. Лист той був великий, адресований до місіонерської школи у Німеччині.

Потім він витяг із бокової кишені листи, що надійшли, й заходився їх читати. Перший був короткий, і в ньому йшлося тільки про щасливий приїзд приятелів до Горки. Останній лист був від Рокованського настоятеля, і зміст його був такий:

„Шановний добродію!

Займайтеся своїми медичними справами і не втручайтеся до моєї справи. Те, що ви кажете про необхідність євангелізації краю, все це тільки гучні фрази. Ми маємо церковні приходи і не допустимо, аби миряни, які не відомо до якої секти належать, дурили наш побожний словацький люд.

Коли ви думаєте, що вас покликано за апостола, то їдьте собі до Африки; ми так само, як і католики, будемо дуже вам вдячні, коли ви дасте нам спокій.

Ви пишете, що лютеранам далеко ходити у Роковани до церкви. Це правда. Та що вдієш? І наші предки мали тільки ці три лютеранські церкви, і вони до них ходили, то таку відстань можуть здолати й богобоязкі мешканці Підградця.

От і все! Сподіваюсь, що ви врахуєте це. Якщо ж ви не викинете із голови ці реформаторські думки, то я змушений буду вдатися по допомогу до влади. З глибини душі ненавиджу будь-яке сектантство й таємні зібрання та товариства. Бережіться, якщо зважитесь подібні речі ширити в моїй парафії. Настоятель“.

Перечитавши цього листа, Урсин схилився на коліна й молився за автора листа, за церковні приходи „віруючих“, за „побожний“ люд словацький і, нарешті, за себе — щоб не довелося йому під примусом припинити поширення Євангелія.

Чотири тижні проминуло з того дня, коли Степан ходив до настоятеля, щоб порозумітися, і був так недобре ним прийнятий.

У лісах і на луках багато що перемінилося: весняні квіти відцвіли, глід і шипшина вбралися в свої запашні шати.

В Дубровицях людям не бракувало праці. Блажки перебудували свій млин, Петро добудовував хату, а Градські допомагали і тим і другим. Притому роботакипіла й у полі й по сіножатях, а крім того, треба було, коли випадав на те вільний час, звозити й зносити дерева з лісу, поки не мине визначений на те строк.

Але ніколи у мешканців Дубровиць праця не посувалася так добре. Бог послав гарну погоду, і люди працювали гуртом. Раніше за всіх прокидалися Степан, Мишко, Петро, Маруся, Андрій та Бетка Градська. Робота горіла у них в руках. Перед початком вони всі разом молилися. Степан прочитував розділ із Біблії, над яким вони потім міркували, обмінюючись своїми думками. Дорогою й під час праці співали. Коли згодом надходили старі, то заставали їх завжди в такому радісному настрої, що й на них самих поширювалася веселість молоді.

Дивувалися з цього люди, особливо майстри, що працювали в Блажків та Петра. Виходило, у „відступників“ справді була якась особлива віра, яка змогла так згуртувати людей і змінити їхнє життя.

Майстри були людьми чужими і їм видавалося дивним, чому люди зневажають тих „відступників“ — не почули вони від них жодного лихого слова і, дивлячись на це, говорили поміж себе: добре б, якби ми всі були такими.

Найбільше дивувалися вони Градському, який до того змінився, що впізнати його було не можна. Давніше бував він частенько п’яний, а тепер дивитися не міг на горілку. Давніше гнав дітей на роботу і не давав їм відпочинку, і якщо праця йшла повільно, то лаяв їх на чому світ стоїть. Тепер сам намовляв їх не запрацьовуватися. Особливо Степана жалував як тільки міг: вишукував для нього якнайлегшу працю, бо хоча Степан і одужав, та колишня сила до нього ще не повернулася. Жінки бідкалися, що Степан вже ніколи не зміцніє і що він усе життя буде відчувати, що страждав за Христа.

Градський часто замислювався, і якби Степан та Маруся не розважали його, то, могло статися, за цілий день і слова б не вимовив, хіба тільки те, що через роботу треба сказати.

Тепер він перший вставав з-за столу після обіду чи вечері, аби скоріше прибрати, щоб можна було читати Слово Боже, незалежно від того, чи був у хаті хто чужий, чи ні.

Коли одного разу помітив, що жінка хотіла була спродати трошки збіжжя без його відома, зморщив чоло й сказав: „Адже я від тебе нічого не замикаю; навіщо ж ти мене ошукуєш і Бога ображаєш? Досить вже довго ми Його ображали, час перестати!“

Градська засоромилася, але не хотіла в тому признатися.

— Бач, яким побожним зробився, — сказала кепкуючи. — Я не винесла з хати стільки, скільки ти до шинку!

— Нема куди правди діти, — погодився він, — але тепер я не роблю цього, і ти покинь робити!

Коли б раніше насмілилася вона так до нього відізватися, ото б він наробив галасу!

Градська похвалялася, що чоловік її змінився, але вона не розуміла його. З зовнішнього боку й вона сама дуже змінилася, бо не хотіла від дітей відставати, але серце її залишалося незмінним. Зміна ж Градського була глибока, можна було сказати, що він щодня робив крок уперед, на краще. Спав він тепер у клуні, а тому ніхто не відав, скільки ночей провів він у роздумах і молитвах. Чим більше просувався він до Бога, тим страшнішим видавалося йому його минуле грішне життя.

Чуючи, як Степан читає й пояснює Слово Боже, він радів, але слова Святого Письма кололи його, як вістря ножа.

Два рази ходив він до церкви, шукаючи полегшення й допомоги, але з часу відвідин Степаном настоятеля у церкві вже не лунало Слово Спасителя: „Любіть один одного“, але щонеділі настоятель кидав громи й блискавиці у „відступників“ з Дубровиць. Люди в церкві злостиво сміялися, а дорогою додому мусив Градський наслухатися багато лихих наклепів на свого сина.

Сталося так, як Степан пророчив: люди тікали від „відступників“, як від зарази. Коли люди зустрічалися, то питали один одного: „А що, може й ти хочеш відступником зробитися?“

Мишко, який завжди ходив з батьком до церкви — бо Блажко казав, що не треба ні на що звертати уваги, що все якось впорядкується — вертався додому завжди один, ніби ніколи в житті не мав приятелів серед молоді. Здалека тюкали на нього, а коли наздоганяли, то насміхалися. Степана називали „дубровицьким настоятелем“, Петра — „паном вчителем“, а Мишка — „дяком“. Питали в нього, чи багато зібрав „до карнавки“ і чи скоро дзвони повісять на новій дзвіниці коло млина? Тому він завжди повертався додому сумний.

— Для чого ти до церкви ходиш? — казав Петро. — Ну що тобі з того, що вас батогом виженуть, як „відступників“? Про Господа Ісуса першосвященики теж казали, що Він людей зводить. Коли належимо до Нього, то що нам шукати серед таких „святих“ людей? їхня „чиста“ і „свята“ церква, в якій вони сваряться й інші негідні речі роблять, навіть і для розбійницької печери не надалася б.

— А для чого ж тоді її наші батьки збудували? — не здавався Мишко.

— Та, певне, вже не для того, що там тепер з амвона промовляється! Мені вслід кричали, що я вже будую школу. Я тільки розсміявся. І ти даремно гніваєшся. Коли б ти від щирого серця любив Господа Ісуса, то не зважав би на їхні слова!

Мишко йшов до Христа дуже повільно, бо треба перше багато пережити, поки дійдеш до рішучості все віддати за Христа, особливо ж пошану й повагу від людей.

Траплялося й інше, про що приятелі багато один з одним розмовляли. Вони часто згадували „Петрового благодійника“, як вони нарекли пана інженера. Наступного дня після від’їзду інженера померла його дружина.

Петро й Степан щиро поділяли горе пана інженера і вирішили поїхати на похорон. Вони прибули туди, коли велика юрма народу стояла біля будинку. Два пастори з Рокован і з М. відправляли службу й вичитували Слово Боже. Було відспівано два хорали, проказано молитви, після чого небіжчицю відвезли на залізничну станцію. Петро вліз на камінь, з якого міг бачити всіх родичів померлої баронеси. З жалем поглядав він на них, охоплених горем, а найбільше вболівав він за пана інженера.

Стояв той коло труни непорушний, ніби з каменю викресаний. Здавалося, що він несвідомий.

Петро жалкував, що не може підійти до нього й сказати йому, як глибоко йому співчуває. Та й стояв він занадто далеко від пана інженера: куди вже там було йому, бідному селюкові, наближатися при всіх до такого пана!

Петрові хотілося, щоб пан інженер хоч поглянув у його бік. Довго він чекав, і його бажання справдилося. Під час другої молитви пан інженер підніс очі догори, і Петро бачив, що пан інженер його зауважив. Петро намагався поглядом висловити своє співчуття і йому це вдалося. На скам’янілому обличчі пана інженера відбилося зворушення: він поглянув на Петра з таким смутком, а разом і з такою вдячністю, що навіть згадуючи той погляд, не міг Петро втримати сльози.

Коли співи скінчилися, і люди рушили до станції, Петро пішов разом з усіма, проте інженера вже не бачив. Зі станції обидва приятелі повернулися до міста, щоб відвідати пана Урсина. Довелося почекати на нього. Коли він прийшов, то дуже зрадів обом:

— Господь Ісус вас прислав, — казав він, — щоб мене зміцнити.

Було видно по ньому, що потребує він підтримки — такий він був втомлений та смутний. Урсин попросив Степана, щоб той прочитав із Святого Письма і пояснив. І Господь Ісус дав Степанові такий дар до проповіді, такі живі слова, яких перед тим Петро ніколи від нього не чув.

Коли потім усі втрьох молилися, Урсин сказав:

— Який же безмірно благий наш Господь! Він бачив, що душа моя прагне підтримки, і якби Він вас не прислав до мене, я б піддався. Через це Він і натхнув вас думкою прийти сюди.

Тоді вони розповіли Урсинові про наміри пана інженера щодо Петра. Це його зацікавило й дуже. Коли Петро висловив побоювання, що в своїм великім горі пан інженер забуде про все, Урсин цілковито його заспокоїв.

З того часу Петро очікував звістки від пана інженера з дня на день.

Друге, що хвилювало друзів і що вони обговорювали, торкалося сина аптекаря — Миколи Коримського. Після смерті матері його відвезли в Боровиці, де Степан, а потім Петро часто його відвідували. Був він такий слабий, що без сторонньої допомоги й ходити не міг. В останній тиждень Степан і Петро виносили його часто до лісу, де він почував себе краще. Любив він їх обох, особливо Степана; вони теж навідувалися до нього дуже охоче. Від нього довідався Степан, що пані Райнер помирала, як дитя Боже. Звістка ця дуже їх втішила й заохотила до гарячішої молитви за пана інженера, щоб і він зміг пізнати Господа Ісуса і мати надію, що зустріне дружину свою у вічності.

ЛЮБОВ, БІЛЬ І ПЕРЕМОГА

Вечоріло. Степан повертався додому з Боровиців, куди ходив провідати бабусю. Він задумливо йшов лісом. Багато про що треба було йому подумати. Чув він, що аптекар Коримський, який був багатою людиною, хотів продати свою аптеку Урсинові на вигідних для того умовах. А Микола Коримський запропонував Степанові за свій кошт побудувати приміщення для зборів.

Степан радів, що так добре складаються справи Урсцна. Брат Урсин справді довів, що для слави Божої може знести будь-яку недолю, не відрікаючись від Господа, але тепер, у добробуті, зможе послугувати до слави Божої ще більше.

Думав він також і про те, як одного дня завітала до Миколи Коримського приятелька його сестри, і як молодий Коримський дивився на неї, коли вона уходила. „Вона йому так само дорога, як мені Маруся, — сказав він собі. — І я теж щасливий, коли бачу Марусю. І як це воно робиться, що Господь вкладає нам у серце таку велику любов до певної людини? Щоправда, дякувати Богові, я всіх людей люблю і все для них готовий зробити, але ж Маруся — це зовсім інше“.

Раптом Степан зупинився. Він саме проходив повз водоспад і папірню. Тут після кількох років розлуки він вперше розмовляв із Марусею. Тут він їй засвідчив, якої любові зазнав він від Христа. Як же тут усе перемінилося!

Тоді навколо води висіли крижані рогульки, а тепер вона шуміла радісно й буйно, мов живе срібло, у руслі, що обросло квітами й соковитим зеленим листям. Тоді сніг вкривав дерева, а тепер стояли вони, пишаючись своїм зеленим вбранням; тоді було так тихо, що чути було власне дихання, тепер кувала в лісі зозуля, шпаки насвистували, дзвеніли бджілки. Метелики з різнобарвними крильцями з тихим шелестом мерехтіли в повітрі, пурхали з квітки на квітку, а під деревами повзали кольорові блискучі жуки.

Усюди буяло життя! „Оце проминула пора дощова, дощ ущух, перейшов собі він. Показались квітки на землі, пора соловейка настала, і голос горлиці в нашому краї лунає! Смоква випустила свої ранні плоди, і розцвілі виноградини пахощі видали. Уставай же, подруго моя, моя красна, й до мене ходи!“ (Пісня над піснями 2:11-13).

„Про що це я думаю? — перервав себе Степан, хитаючи головою. — Аджеж це образ Небесного Нареченого й Церкви. Так тільки Він може промовляти до людської душі. Як же це я міг застосувати ці слова до людських почуттів?!“

Закривши обличчя руками, він шепотів: „Прости мене, Боже! Не моя це провина, що в мені — така сама весна, як навколо мене. Я думаю, що й це від Тебе походить!“

Коли хлопець стояв отак, каючись за свавілля думок, тут же коло нього, в кущах, соловейко почав свою солодку пісню кохання. Мимоволі погляд Степана впав туди, звідки залунала чудова мелодія, і в ту ж хвилину в очі йому впало прегарне гніздечко серед віття над водоспадом: схиливши голівку набік, сиділа в ньому самичка, а над нею, на гілці — маленький співак. „Кохаються! — подумав Степан. — В природі все дихає коханням, все, а я... Так, я знаю, що я люблю Марусю, і хотів би, щоб вона мене любила і щоб ми належали один одному так, як ці пташки“.

З зусиллям мусив Степан відірватися від місця, що не без підстави славилося як небезпечне, що заворожувало людей чарами кохання.

Він швидко побіг до сіножаті; за ним летіла пісня соловейка, і навіть коли він вже був вдома, вона луною відбивалася в його серці. Він ішов стежкою через луки, щоб напитися з криниці. Чистий гірський потік витікав тут зі скелі. Колись він сам прилаштував тут карафку на ланцюжку, щоб кожний міг задовольнити свою спрагу. Люди не знали, чия це справа, але благословляли того, хто це зробив.

Дика вишня над криницею розпростерла своє віття, обіч стояли ялини. Був то прегарний куточок серед квітучих луків. Спершися об скелю, дивився Степан на красний світ Божий, і хоча намагався думати про щось інше, думка його мимоволі поверталася до Марусі.

Долина ввижалася йому подібною до раю, в якому жив щасливий Адам з Свою. Як же мусив Адам любити Єву, якими вони мусили бути щасливими, що могли жити один для одного перед лицем Господнім!

Коли б на цих луках та стояла така маленька хатка, хоча б навіть менша за Петрову, коли б то була його хатка, і коли б він міг ввести до неї Марусю, як би щасливо він жив із нею за Словом Божим: „Чоловіки, любіть дружин ваших так, як Христос полюбив Церкву“!

Саме тоді, як Степан вирішив, що спитає Марусю, чи хоче вона ділити з ним радість і горе — стати його дружиною — він почув шелест кроків, і вуста його від здивування прошепотіли:

— Це ти, Петре?

— Так, Степане. Шукаю тебе. Не міг тебе дочекатися, — Петро обійняв Степана.

— З чого ти такий щасливий, Петре?

— Е, мені є з чого радіти. Подумай тільки — пан інженер написав мені листа!

— Справді? Як він? Чи Бог послав йому заспокоєння?

— Цього не знаю. Про себе він нічого не пише.

Приятелі не поспішаючи пішли додому.

— І що ж він тобі пише?

— Перш за все, дякує мені й тобі за те, що прийшли на похорон; він бачив нас і пише, що дуже нам вдячний. Далі пише, що брат Урсин повідомив його, нібито я побоювався, що він в своєму горі забуде про свою обіцянку, і просить мене в листі, щоб я цього не думав. Був він в Німеччині в тій установі, до якої мене хоче послати. Наказує мені поквапитися з будівлею: восени він сам повезе мене до Німеччини. Що ти думаєш про це, Степане?

— Не знаю, як і дякувати Богові за те, що Він так про тебе піклується й хоче, щоб ти вивчився на Його слугу. Коли я був іще у війську, я дуже хотів піти до такої школи, але думав, що спочатку мушу поїхати додому й там розповісти людям, що Господь учинив для мене. Як же мені тепер не радіти за тебе і не дякувати Господу Ісусу? Власне, я навіть і тепер не знаю, як воно сталося, що ти розмовляв про це з паном інженером.

— Я давно вже хотів тобі про це розповісти, Степане, і попросити поради, але не смів якось про це говорити, хоча й немає в цьому нічого лихого. Вернімося назад до криниці, я тобі там все й розповім.

Степан охоче погодився. Вони повернулися й сіли під вишнею. Вже був вечір. Зоря згасла. Сірий морок розпростер свої крила над світом. Друзі не могли вже ясно бачити один одного (цього, власне, й хотілося Петрові).

— Знаєш, Степане, я так сильно покохав Марусю, що навіть не вмію того висловити ані тобі, ані кому іншому на світі.

Степан здригнувся і, вражений цими словами, глянув на товариша.

— Не знаю тільки, — вів далі Петро, — чи вона мене любить, хоч думаю, що так. Але ж ти знаєш, що я — бідний, а Блажко — гордовитий, і, мабуть, не віддасть за мене Марусю. Я сам тепер не знаю, як воно сталося, але я з цим відкрився панові інженеру, і він взявся мені допомогти. Пообіцяв, що коли повернуся зі школи, про яку я тобі вже казав, він постарається знайти для мене добру посаду, щоб я міг побратися з Марусею. Адже із порожніми руками не можу я йти до Блажка. Я ще ні з ким не балакав про це, навіть з Марусею. Не знаю, що його тепер робити? Тому й хотілося мені порадитися з тобою, Степане: тепер мені спитати у Марусі, чи любить вона мене, й просити її, щоб чекала на мене, чи зробити це пізніше?

Запанувала тиша. Степан дивився в темну просторінь з таким почуттям, як, мабуть, Адам вдивлявся в світ, не можучи побачити втраченого раю. А Петро якраз у нього питав, і він мав дати йому пораду!..

— Що ж ти мовчиш, Степане? — сказав здивовано Петро.

— Не так воно легко відразу дати тобі раду, — відповів Степан. Він ледве міг опанувати себе, щоб говорити спокійно — так тяжко йому зробилося на серці.

— Піду тепер додому, взавтра висловлю тобі свою думку.

Обидва встали.

— Добре, Степане. А я зроблю так, як ти мені порадиш, хоча, здається, так би от і полетів до Марусі. Боюся, одначе, тієї хвилини: коли б вона мене не схотіла — здається, не пережив би цього.

Поглинутий своїм почуттям, Петро не чекав відповіді товариша. Мовчки дійшли вони до перехрестя, де їхні дороги розходилися. Мовчки потисли один одному руки, і кожний пішов у свій бік.

Градські не могли ніяк додуматися, куди це Степан подівся й де був так довго. Вечеря його застигла.

— Може, залишився ночувати в бабусі, — сказала Бетка, і це заспокоїло всіх.

Тимчасом Степан лежав у садку під грушею, не спостерігаючи, як година спливала за годиною і як роса спадала на нього. Одне тільки знав: коли Бог йому не допоможе, впаде він у цій тяжкій боротьби

„Я його підібрав на дорозі, життя йому врятував, а він хоче відібрати в мене те, що я маю найдорожчого в світі. Але я не дам йому Марусі. Що ж би мені залишилося, коли б він її в мене взяв? Йому здається, що він не переживе, як вона відмовить, а що ж я буду робити, коли він її забере? Він поїде, а я тут залишуся, буду щодня її бачити і день і ніч думати про чужу наречену... Це ж гріх. Ні, Петре, не можу я її тобі віддати!“

Степан пригадував кожне слово, промовлене до нього Марусею, особливо після хвороби. Він відчував, що вона була б вже його, коли б він її того вечора запитав.

Якщо Петро піде завтра до неї, вона не матиме підстави відмовити йому, а він не міг упередити Петра.

„Піди зараз же! — нашіптував йому якийсь спокусливий голос. — А завтра вранці зможеш сказати Петрові, що вона дала вже тобі слово“.

„Відійди від мене, сатано, — сказав з обуренням Степан. — Як же я завтра Петрові в очі подивлюся, коли сьогодні так його обійду? Він вірить мені й покладається на мене. Я мушу дати йому якусь пораду“.

Степан відчував, що темна сила наближається до нього. Почав молитися. З гіркими сльозами просив він Бога, щоб не жадав від нього такої великої любові до Петра, щоб віддав Марусю йому. Але Бог, здавалося, сьогодні не чув його.

„Люби ближнього, як самого себе“. — „Зречися себе самого, візьми хрест свій і йди за Мною“. — „І що користі людині, якщо вона здобуде весь світ, а душі своїй зашкодить?“ — „Будете друзями Моїми, коли чинитимете те, що Я вам наказую“. — „Те, що ви хочете, щоб вам люди робили, робіть їм самі“. — „Дай Мені, сину Мій, серце своє“.

Цими думками промовляв Господь до Степана через Духа Святого. Жадав він серця Степанового на жертву, а це завдавало біль, страшний біль. Степан думав, що серце своє вже віддав Господу, а тепер відчував, що це не так, що він не має стільки сили, щоб це вчинити.

Навколо нього й у ньому стемніло зовсім, бо в ту хвилю, як він, ламаючи руки, говорив: „Господи! Не віддам її, не можу її віддати!“ — здалося йому, немовби ясна, несуча благословення постать, яка була поряд із ним з дня його навернення, покинула його, і він ніби залишився сам.

З хвилину лежав він на землі, як мертвий або як звалений тяжкою хворобою. Була то для нього хвилина страшної вічності, яка чекає на тих, що були покликані й обрані, але не виявилися вірними, бо не витримали до кінця.

Потім Степан зазнав полегшення.

„О, Господи Ісусе! Змилосердься наді мною! Повернися до мене! Можу все втратити й віддати, тільки не Тебе! Тільки Ти не покидай мене! Тобі віддаю серце моє, ось маєш його! Дай Петрові Марусю, але дай мені Себе. Бо без Тебе я жити не можу!“

Вітер ворушив віття дерев і струшував на Степана росу, але й це не змусило його підняти закриті повіки. Вже один раз він помер для світу, там, в Н., де сатана й гріх втратили в ньому вірного раба. Тоді він вмер для гріха й пристрастей, тепер же він помер для самого себе, і ця смерть була куди болючішою. Але він переміг. Він вже не вмиратиме для самого себе, бо він одержав над собою найбільшу перемогу.

Боротьба скінчилася, і наближався повний спокій. Степан боявся ворухнутися, щоб не втратити цього незнаного спокою, що переходить будь-які межі розуму.

Біль, страх, обурення — все вже проминуло, був тільки спокій.

Коли почало розвиднятися на день і Петро саме прокинувся, несподівано прийшов до нього Степан.

— Сьогодні вночі мусив я довго думати над тим, що ти мені вчора сказав, — мовив він спокійно. — І я раджу тобі сьогодні ж переговорити з Марусею. Якщо Бог вклав їй у серце любов до тебе, то вона це скаже тобі. Якщо ж ні, то пам’ятай, Петре, що не вільно нам опиратися волі Божій, навіть коли Він зажадає від нас нашого серця.

Петро не міг очей відвести від приятеля. За одну ніч Степан дивно змінився. Він дихав якоюсь таємничою силою, що її раніше Петро в ньому не відчував. Потім вони разом читали Слово Боже, а після того — лист пана інженера. Степан гаряче молився, щоб Господь направив усі справи Петрові на славу ім’я Свого. Відтак вони розсталися.

— Тепер піду косити нижній краєчок нашої левади, — сказав Степан, — разом і Блажкам луку скошу. Маруся прийде потім громадити сіно. Можеш і ти з нею піти на леваду й порозмовляти собі.

З якою вдячністю послухався його Петро! Коли він через якусь там годину йшов поруч із Марусею через луки, вони зустріли недалеко від криниці Степана з косою на плечі, який повертався додому.

— Вже скосив! — минаючи їх, гукнув він, усміхаючись. При цьому дивився тільки на Петра, уникаючи любого погляду Марусі.

— Щиро дякую тобі, Степане! — Маруся подала йому руку.

Степан мусив узяти її простягнуту руку й глянути при тому на дороге йому обличчя. Він відчував, що вона залишиться завжди вірною йому, але усвідомлював і те, що він має досить сили, аби й Петрові бажати цього великого щастя.

— Не буду вас затримувати, — сказав він, — щоб ви могли згромадити траву, поки ще тінь — трава ще молода, може пересохнути.

З хвилину дивилися вони йому вслід, коли йшов далі лукою; коса на його плечі блищала на сонці.

Скоро вони згромадили скошену траву. Розмовляли про лист пана інженера, і Маруся із здивуванням довідалася про наміри Петрового добродія. Зрештою, вони дійшли до моменту, якого Петро тільки й чекав. Маруся сама допомогла йому своїм запитанням:

— Значить, не будеш вже ткалем, Петре? А чому? Хіба вже тобі не подобається це ремесло?

— Ні, не те, щоб не подобалося, але ж з ткацтва не можна прожити.

— Та хіба вам із матір’ю багато треба? — здивовано промовила дівчина.

— Але ж не завжди нам удвох з матір’ю зоставатися, Марусю, — сказав Петро, дивлячись на неї.

Вона зрозуміла його:

— Оженитися хочеш?

— Хіба це тебе дивує, Марусю? Я молодий, а мати вже стара, і, зрештою, я нікого не маю на світі. Хіба в тому, що я не хочу сам залишитися, є щось дивне? Хіба дивно, що я хочу мати когось, хто б ділив зі мною і радість і сум, для кого б я мав працювати? Я хотів би мати дружину, яка б разом зі мною служила Богові.

— Це не дивує мене, — відповіла дівчина, зачервонівшись під Петровим поглядом. Але ти раніше ніколи про це нічого не казав!

— Та й тепер не сказав би, — промовив Петро, нахиляючись до дівчини, — коли б не хотів тебе спитати, чи згодишся ти на мене почекати, поки я з Німеччини повернуся?

— Що ти, Петре? — Маруся на крок відступила.

— Ой, Марусю, я вже здавна кохаю тебе і висловити тобі не можу, як сильно тебе кохаю! Я знаю, що я, як людина бідна, не був би досить добрим зятем для твого батька, а тому й іду до школи, аби чогось навчитися. Коли потім дістану посаду і матиму змогу дружину прогодувати, попрошу його віддати тебе за мене, якщо ти мене схочеш. Немає в мене землі, навіть ім’я своїх батьків не ношу, але я маю Отця на небі й нове ім’я, яке дав мені Ісус. Коли ти любиш мене, пообіцяй, що чекатимеш на мене, що будеш моєю, якщо не гордуєш мною!

Петро дивився на дівчину, не розуміючи, які в неї думки, що вона так спокійно дозволяє йому говорити, не перебиваючи ані словом, чому стоїть бліда, опустивши очі додолу. При останніх словах вона злегка ворухнулася. Петро не знав, що думати про свою подругу, але вона в цей момент затулила обличчя долонями.

— Що з тобою, Марусю? — запитав він, вражений, і спробував відвести її руки. Вона дозволила це зробити й дивилася на нього крізь сльози.

— Петре! Не гордувала б я тобою, бо ти — дитя Боже. Люблю тебе, як брата рідного. Дуже мені шкода, що ти на світі самотній. Охоче пішла б я за тебе, навіть якби ти був бідним ткалем; як на мене, то нема чого було б тобі й наших гір покидати. Вистачило б нам того, що ти заробляєш, і для нас, і для матері. А якби я схотіла, то й батько б нічого проти не мав, але ж не можу я вийти за тебе.

Сльози перебили її останні слова.

— Не можеш? — Петро міцно схопив дівчину за руку своєю холодною рукою. — Чому ж не можеш? Адже мою вбогість і все інше ти не вважаєш за перепону?

— А тому, Петре, не можу, що навіть ставши твоєю жінкою, мусила б завжди думати про Степана так, як від часу його хвороби думаю про нього і вдень і вночі. Не в моїй силі це, Петре! Нікому на світі я б про це не сказала, але тобі мусила зізнатися, бо інакше і тебе й себе обдурила б, якби не зробила цього.

— Чи Степан про це знає? — ледве вимовив Петро.

— Степан? А звідки б він міг про це дізнатися? — відповіла дівчина, гордо піднісши чоло. Коли ж побачила блідість і страждання хлопця, наче підкошена, впала навколішки і, затуливши обличчя руками, гірко заплакала. Шкода було їй Петра, але нічим вона не могла йому зарадити.

— Не плач, Марусю! — сказав Петро через хвилину. — Вірю тобі, що це — не в твоїй волі, і не дивуюсь тобі. Порівняння мене зі Степаном завжди йому на користь випаде. Ходім додому!

Вставши й обтерши сльози, подала вона йому руку:

— Не гнівайся, Петре! — сказала тихо й винувато.

Взявши простягнуту йому руку, Петро затримав її на хвилю, промовивши:

— Я на тебе серця не тримаю!

Додому йшли не такі радісні, як на леваду. Обоє були пригнічені: вона — смутком та жалем, що спричинила другові біль і попри ніжну ласку до нього, нічим йому не могла допомогти, він — великим болем від того, що його найкращі мрії про майбутнє мусили так закінчитися. Мовчки дійшли вони додому. Петро подав їй руку:

— Залишайся з Богом, Марусю!

— З Богом, Петре!

Сльози знов бігли по її щоках, але вона нічого не могла сказати Петрові. І він мовчки стиснув її руку й пішов, але не додому. Відчував, що має залишитися сам, щоб трохи заспокоїти біль. Відшукав гущавину в лісі й кинувся на землю так, як учора Степан у садку.

Здавалося йому раніше, що не переживе він відмови Марусі, а тепер Маруся його не хоче, а він ще живий.

Уявив собі свій оновлений будинок... Навіщо він почав його будувати? Вона ж у той дім не увійде. Коли б же хоч іншу відповідь дала, а не те, що не може вийти за нього через Степана. Не міг він не погоджуватись з цим в душі, знаючи, що за людина Степан. Відчув потребу в молитві, але не мав сили молитися. В іншому випадку він пішов би до Степана, який би його заспокоїв, але тепер волів зовсім із ним не зустрічатися. Але ж уникнути цього не можна буде: Степан скоро прийде й запитає його про те, чим скінчилася розмова з Марусею. Що ж він йому скаже? „Ти перешкоджаєш моєму щастю. Коли б не ти, ніщо б не стало на шляху до мого одруження. Мені не треба було б нікуди й їхати, бо Маруся й без того пішла б за мене, але ти став мені на заваді!“

— Так йому й скажу! — вирішив Петро. — Скажу, що краще був би дав мені замерзнути на дорозі, ніж тепер маю я сам-один на світі полишатися. Як же я витримаю тут до осені? В усякому разі, мушу податися звідси якомога далі. Що мені тут тепер робити?

Вийнявши баронового листа, він іще раз прочитав: „В кінці серпня я приїду по тебе“. Тепер був червень. Скільки ж тижнів іще чекати?

„Господи Ісусе! Що мені робити? Нікого не маю, хто б мені щось порадив!“

Він тримав листа, а невимовна туга за паном інженером наповнювала його серце. Йому здавалося, що було б легше, якби міг він покласти голову на груди того самотнього чоловіка, який йому писав: „Не можу тобі висловити, яку ласку зробив ти мені, прийшовши й ставши переді мною в хвилину, коли мені здавалося, що я потопаю в морі болю, і тим нагадав мені, що ти є в мене і я мушу дбати про тебе“.

„Ти є в мене“. Ці слова так глибоко зворушили Петра, що він розплакався. Хіба вони обоє не були в однаковому становищі? Обидва нікого не мали і ніколи не матимуть. Були зовсім самітні на світі!

Коли б він був знав, де живе пан інженер, він би охоче пішов до нього й попросив би його: „Прийміть мене за слугу; ходитиму за вами, як син; не треба нічого мені давати, крім одягу та харчів“. Тоді принаймні не доводилося б зустрічатися з Марусею й Степаном. Але тоді не привелося б і слухати, як Степан говорить про Ісуса!..

Багато смутку домішалося до гіркоти, що сповнювала його серце. „Господи Ісусе! Вибач мені! Може, я ненавиджу Степана?.. Ніби він винен у тому, що він такий, як є, і що всі ми любимо його. Адже він дорого мусив заплатити за нашу любов, бо мало життя не поклав за те, що привів нас до Тебе. Не його це провина!

І хто його знає, — спинився він раптом, — чи сам Степан не любить, часом, Марусі?“

Він нагадав собі різні подробиці, на які раніше не звертав уваги.

„Чого б і йому її не кохати, коли я кохаю? А чи він би на моєму місці ремствував на мене за неї? Господи Боже й Отче мій, допоможи мені в цім стражданні!“ Зрештою, Петро вийшов із хащі почуттів, які так несподівано наплинули на нього, і зміг молитися. Молитва його, щоправда, була ще безладною, а проте дійшла до неба і була почута.

— Що з тобою, Петре? — скрикнула Крачинська, побачивши Петра, коли той повернувся додому. — Ти такий блідий, і очі в тебе аж позападали. Здається, ти ж учора собі не нашкодив, коли носив дерево на будівлю?

— Та ні, мамо! Не хвилюйтеся! Так, трошки голова болить... — щоб заспокоїти матір, випив він лікувального зілля й пішов працювати.

— Слухай, Петрусю! — звернувся до нього один з теслярів. — Щось мені сьогодні не спалося вночі... Ходив я по садку і дійшов аж до городу Градських. А там хтось лежить на землі й плачучи молиться. Я час від часу чув його слова: „Не можу я ЇЇ йому віддати, не можу!“ Здалося мені, що то був голос Степана Градського.

Петро відійшов геть від тесляра, а потім побіг додому, ніби для того, щоб нагострити сокиру, але не гострив її.

„Так Степан теж її любить?! І як це не було йому тяжко, але ж він не хотів зашкодити моєму щастю, а я на нього образу мав, ніби на якогось ворога. Ні, Степаночку, не ти один будеш добрим!“

Петро повернувся до роботи, оживлений новою думкою, бо глибоке внутрішнє задоволення завжди буває винагородою за жертву, коли ми, стоячи над могилою власного щастя, готові будувати на ній щастя для свого брата.

„Чого це Маруся така смутна сьогодні?“ — думав собі Мишко, але весь час хтось був близько, і йому не щастило запитати про те, що було приводом її смутку. Ввечері пішли всі працювати, тільки Маруся залишилася, щоб зварити вечерю. Ходила по хаті, як не своя, мучила її тепер думка, що зовсім без потреби сказала вона Петрові, чого вона не може за нього вийти.

„Коли Господь Ісус вимагає від нас, щоб ми любили людей так, як Він нас возлюбив, то, може, я повинна вийти за Петра й зробити його щасливим? Бог допоміг би мені забути Степана, коли б я Його про це попросила. Не можу я дивитися на те, як Петро мучиться; воліла б за краще сама ці муки знести. Як тільки з ним зустрінуся, скажу йому, що я вже надумалася і буду його чекати, а Степана забуду з Божою допомогою“.

Обіпершись об двері млина, дівчина дивилася на воду, і спали їй на думку слова пісні про тяжке подружнє життя без любові. Так, це страшна правда! Але коли це якраз той хрест, якого Господь Ісус хоче на неї покласти, то мусила б його понести!

Одвівши очі від води й поглянувши на млин, залитий червоним світлом вечірньої зорі, вона зауважила, що хтось стоїть неподалік.

— Степане! — вигукнула вона, і її дзвінкий голос заглушив шум води. Вона простягла до нього обидві руки таким благальним рухом, немовби просила в нього допомоги й охорони, і коли він, зрушений якоюсь непереможною силою, відкрив свої обійми, вона кинулася в них і завмерла.

— Степане! — сказала вона, передчуваючи, що він вже про все знає від Петра. — Не можу я за Петра вийти. Хоч би й Бог забажав того, щоб я цей хрест понесла, не можу цього зробити.

— О, Марусю! — сказав він, гладячи її чоло. — Часто ми думаємо, що Бог занадто багато від нас вимагає. Коли ж здамося на Його волю, все повертається на добре.

Голос його тремтів. Поклавши голову Степанові на груди, Маруся закрила очі, думаючи про те, чи могла б вона його забути, і відчувала, що ні, що ніколи не могла б цього зробити, ні тут, ні в вічності...

Вона чула, як він хвалив їй Петра, хоча голос і відмовлявся його слухатися. Коли, зрештою, він запитав, чому вона не хоче вийти за товариша, вона піднесла очі — погляди їхні зустрілися, і Степан вже не питав далі. Він знав усе. Пригорнув її до себе, і так стояли вони у вечірньому світлі.

То була хвилина, сповнена святості: злука двох сердець, які Бог створив для Себе, і які перед лицем Його зустрілися в ту мить, коли їм здавалося, що вони назавжди мали одне одного втратити.

Десь недалечко співав учорашній соловейко, але іншим був сьогодні спів. Вчора він тужив за подругою життя, яку сам собі був обрав; сьогодні ж він знав, що її дав йому Господь, як безцінний дарунок Божий.

* * *

— Хотів я тобі її віддати, Петре, — казав Степан наступного вечора приятелю, коли той прийшов до нього повідомити, що Маруся за нього не піде. — Бог мені свідок. Не належала вона мені, а тільки Богові, а з тим, що Йому належить, робить Бог по Своїй волі і віддає тому, кому Сам схоче. Дав Він її мені!

Петро визнав це й погодився з волею Божою. Те, що назавжди могло їх роз’єднати, ще сильніше зв’язало їхню дружбу. Вони взаємно поважали один одного ще більше, бо кожен з них готовий був присвятити своє щастя іншому.

Довго ще Петро не загоїть своєї рани і не забуде своєї втрати. Але він не вмер від тієї рани і не вмре. Страждання його освятилося й принесе йому вічну винагороду.

БАРОН РАЙНЕР

— Боже поможи! — гукнув хтось до Петра, коли він тиждень по тому косив на луках. Петро обернувся й мало коси не випустив із рук:

— Пане інженере! Брате Урсине! — з одних обіймів Петро потрапив до других. — Звідки ви так несподівано взялися? — радісно питав він.

— Можна було б сказати, що йдемо тобі допомогти, — посміхнувся барон, — але щодо мене, то це було б брехнею, бо я не вмію косити.

— Я теж не вмію, а коли б умів, то закінчив би за тебе, Петре. Ну, закінчуй вже сам, а ми на тебе подивимося.

Петро послухався, і невдовзі трава лежала скошена, а він, закинувши косу на плече, сказав:

— Ходімте тепер!

— Чи то ваша сіножать? — спитав у нього Райнер.

— Де там! Звідки б ми мали такі маєтки? Це — Петровиччина лука. Її син скалічив собі руку, а зять давно вже хворий лежить, через те Степан, Мишко та я умовилися, що викосимо їй луку. Вони обоє вчора косили, а моя черга на сьогодні припала. Добре, що я так поквапився.

— А там хто? — спитав Урсин, показуючи на ближню луку.

— То Градські. От якби Степан та знав, що ви тут!

— Не клич його, Петре! Піду сам до нього. Тимчасом до побачення!

— Ну, як же тобі ведеться? — розпитував барон, коли вони залишилися удвох із Петром.

— Дякувати Богові, добре! Але як ви ся маєте, пане інженере? Чи перемогли свій біль? — питався Петро, зі співчуттям дивлячись на бліде обличчя барона.

— Я на волю Божу поклався, Петре, і мені тепер легше.

— О, так! Коли волі Божій віддаємося, все змінюється на краще, — підтакував Петро.

— А як із добудовою? Чи скінчив?

— Вже під дахом, а вікна й двері сьогодні вставимо.

— А мені здається, проте, що ти незадоволений, — допитувався барон, від уваги якого не приховалася тінь смутку на обличчі Петра. — Чи тобі в чомусь не повелося?

— Ні, в усьому повелося, але добудова мене вже не тішить, бо марна, — сказав Петро, схиливши голову.

— Ти з Блажком розмовляв чи з Марусею?

— З Марусею. Степана вона кохає.

— Степана? Чи напевно це знаєш?

— Вона сама мені це сказала, — заохочений поглядом і запитаннями барона, Петро розповів йому все.

— То їдьмо тепер зі мною, Петре! — сказав раптом барон. — Хіба ж ти зможеш дивитися на їхнє щастя?

— Е, що там, адже Степан так само мусив би дивитися, то чого ж я цього не можу зробити з Божою допомогою? Не можу я покинути матір в недоробленій хаті — ще мушу все впорядкувати. Людина — створіння смертне. Хто його знає, чи повернуся. Отож хочеться мені віддячити їй за всю її любов, щоб вона про мене згадувала, коли я її принаймні в гарній хаті залишу.

— Чи ти вже розмовляв з нею про твій вид’їзд?

— Так. Спочатку плакала, а потім заспокоїлася, кажучи: „їдь, синку. Не хочу тебе затримувати, може, тобі так краще буде. Не забувай тільки про мене!“ Але, пане інженере, одна річ мене засмутила.

— Що таке?

— Мати мені призналася, що ви їй дали гроші від мого батька.

— Так, дав. А хіба мати не заслуговує на те, щоб той, кому вона виховала сина, дбав про неї, стару?

— А чи ті гроші — справді від мого батька? Чи не від вас? — Петро міцно стиснув баронові руку.

— Гроші були від твого батька.

— А ви його знаєте?

— Так. Він людина багата і, в той же час, дуже бідна, бо зовсім самотній.

Петро схилив голову в задумливості.

— Пане інженере, — відізвався він через хвилину, — я поїду до Німеччини, але тільки за умови, що ви мені пообіцяєте, що не дозволите моєму батькові платити за мене. Хай матері посилає, коли ви думаєте, що так повинно бути, але я ніколи нічого не хочу від нього.

Баронове обличчя спопеліло.

— Петре, а чому ж ти від мене приймаєш допомогу?

— Це інша річ. Ви — людина добра й робите це для Христа. Бог вам за це віддячить, і я вас люблю. Але батько мій не має честі, він зробив мені найгірше лихо, а я мав би від нього щось там брати? Я б удавився шматком хліба, взятим у батька!

На обличчі барона відбивалися різні й суперечливі почуття. Врешті він з болем прийняв рішення.

— Виходить, що я не можу тебе забрати, Петре! — сказав він, сідаючи під деревом.

— Чому? — скрикнув Петро, вражений не тим, що мав залишитися, а тим, що барон так засмутився.

— Чому? Тому, що ти мусив би зустрічатися зі своїм батьком кожного разу, коли б бував у мене. Мусив би їсти з ним за одним столом, а це важко було б знести і йому, і тобі. А як же твій батько може повірити в милість Божу, коли ти йому не даруєш? В такому разі, він засуджений і загублений навіки!

Петро стояв приголомшений, а інженер закрив обличчя руками. Заради нього Петро був готовий простити батькові, але їсти з ним за одним столом він не зміг би!

— Чого ж ви так засмутилися, пане? — сказав він, трохи повагавшись. — Уявіть собі, що ви — на моєму місці!

Інженер нічого не відповів. Раптом він відірвав долоні від обличчя, такого ж блідого, як тоді, під час похорону.

Серце Петрове стислося. Барон вийняв щось із кишені.

— Коли ти не можеш пробачити своєму батькові, — сказав він тремтячим голосом, — то пробач хоча б заради своєї матері. Я привіз її портрет. Неможливо, щоб принаймні її не міг ти любити.

Зі страхом і цікавістю простягнув Петро руку до портрета і задивився на нього. Це була фотографічна картка гарної молоденької дівчини. Личко сяяло щастям, очі були великі, вуста — ніби створені для співу. На гарненькій голівці спочивав віночок, а за пасочок заткнуто було в’язочку квітів.

— Це моя мати? — спитав здивований Петро. Він не міг відвести очей від портрета. — Яка вона гарна! Якою ж доброю вона, мабуть, була!

— О, так, вона була дуже доброю! Щаслива, що не знає, яку велику образу на неї має той син, через якого вона пролила стільки сліз! Невже ти не можеш їй пробачити? Вона була така молоденька! Коли ти народився, вона мала тільки сімнадцять років.

— А скільки років було батькові? — спитав Петро, дивно зворушений, не відводячи очей від портрета.

— Двадцять один.

— Тільки? І він покинув її? Мати казала мені, що вона померла, коли мені минав четвертий рік.

— Вона вмерла перед шлюбом.

— Як так? Хіба батько мав з нею одружитися? — здивувався Петро.

— Так.

— Чого ж він не зробив цього раніше?

— Тому, що не мав відповідного становища, а батько твоєї матері не хотів її за твого батька віддати.

— А не маєте ви портрета мого батька?

Якусь хвилину барон боровся з собою, але потім вийняв іншу фотокартку, на якій було знято двадцятирічного хлопця з гарними інтелігентними рисами.

Петро глянув на портрет, вже наперед хвилюючись. Чим довше вдивлявся він в портрет, тим дивніші почуття наповнювали його душу. Погляд його блукав, переходячи з портрета на інженера, який стояв, спершись на дерево. Склавши обидві фотокартки, він запитав:

— Можете мені їх дати?

— Портрет матері — можу. Але навіщо тобі портрет батька? — сказав із сумом інженер. — Коли ти не хочеш бачити його живого, то що для тебе має значити портрет, зроблений багато років тому? Мати твоя на смертному одрі виглядала так само, як на цьому портреті. Батько ж твій дуже змінився — тепер він вже літня людина!

— А все-таки залишіть мені його портрет, пане інженере, принаймні на той час, поки ви тут будете!

Барон здвигнув плечима. Мовчки йшли вони до хати. Петро був засмучений тим, що зробив прикрість інженерові. „Коли я засмутив його, мого добродія, то Господь Ісус буде незадоволений мною. Адже Він наказує прощати й милувати. Немає сумніву, що батьки мої зігрішили. Був то великий гріх, який я мав спокутувати, але ж вони були тоді ще такі молоді. Гріх, як тяжка хвороба, зламав їх. Хто знає, чи знали вони Господа Ісуса, чи виявився Він їм? Мабуть, ні. Може, вони не зігрішили б, коли б краще знали Закон Божий. Коли ж вони були виховані так, як ті пани, про яких Степан розповідав, то, певно, не замислювалися над тим, який страшний той їхній гріх“.

Петро думкою повернувся до свого легковажного життя, коли він сам був близький до падіння.

Не зауважив він, якими напруженими, переляканими очима барон вдивлявся в його гарне, замислене обличчя, по якому можна було прочитати мало не всі думки Петрові.

— Любий пане, — несподівано сказав Петро тоном прохання. — Певно, ви знаєте все, скажіть мені, щоб я знав, як це сталося? Може, я швидше переболію й помирюся з долею!

— Нелегко це розповісти! Ми вже наближаємося до домівки. Ти ще не снідав, та й мені хотілося б попросити у твоєї матері якоїсь підживи. Зайдемо тепер до хати, а потім підемо до лісу, і там вже довідаєшся про все, — сказав лагідно інженер.

Крачинська зраділа несподіваному гостеві. Принесла, що тільки мала, щоб пригостити гостя якнайкраще, але барон випив тільки трохи молока. Крачинська із співчуттям розпитувала його про покійну дружину. Дуже їй шкода було, що такий добрий та лагідний пан залишився самотній на світі.

БАТЬКО Й ДРУГ

На сіножатях, що належали -Градським, панувала велика радість. Зібралася там ціла родина. Чоловіки косили, жінки стинали траву поміж деревами. Діти скочувалися з горки на діл і весело сміялися. Одначе всі покинули працю, коли почули, що Степан радісно гукає: „Урсине!“

І справді, провізор стояв там на горці й простягав руки до Степана.

— Та як же вправно всі ви працюєте! Боже поможи!

— Поможи Боже й вам! Доброго вам здоров’я!

Провізор хотів, щоб Градські спокійно продовжували працю, але його не послухалися.

— І без тебе скінчимо, Степане! — сказав Градський. — Проведи лишень пана Урсина до хати!

Степан із вдячністю поглянув на батька.

— Якщо дозволите Степанові зі мною побути, буду вам дуже вдячний, — сказав провізор, — але ми не підемо до хати. Тут так гарно та любо! Сядьмо під кущами!

Коли сіли на моріжку, Степан обтер піт з чола й сказав:

— Який же я радий, що ти прибув до нас, брате, що виконав свою обіцянку: коли будеш у нашому краї — завітаєш до нас.

— І я Богові дякую, що дав мені до вас завітати.

— Залишишся з нами на весь день і переночуєш, добре?

— Не можу, Степане. Завітав я, щоб тільки з тобою побачитись, і мушу повертатися до Підграддя.

— Вже?!. Але чому я, власне, дивуюся? — поправився Степан.

— Треба нам провадити далі розпочату для Бога працю. А проте дуже мені шкода, що не можу провести у вас цього тижня. Та коли Бог по-іншому хоче, мусимо коритися, — лагідно всміхаючись, сказав Урсин. — Але як же ти собі маєш, Степане? Мусиш мені ще одну річ пояснити. Коли я бачив тебе останнього разу, згадував ти, що була у тебе в минулому боротьба, з якої Бог допоміг тобі вийти переможцем.

Степан почервонів.

— Так, тільки дякуючи Йому, переміг я, — потім почав розповідати про себе, Петра, Марусю; про останніх з повагою й любов’ю. Не замовчав нічого про ту страшну ніч, не перший раз переживаючи її у споминах.

— Шкода мені Петруся, — додав він. — Мусив заради мене її втратити, але я в тому не винен.

— Немає в тому твоєї провини, — заспокоював його провізор. — Так вже Бог хотів. Має Він багато любові для всіх: Петро ще молодий, Бог може ще влити в його серце любов до іншої дівчини, вже хоч би тому, що, маючи спокусу, він боровся й переміг, а в тебе не схотів відібрати щастя.

— Ти так вважаєш? — зрадів Степан. — Я буду Бога про це молити, бо Петро дуже самітній.

— Втішить Бог і Петра, — сказав Урсин. — Сьогодні Петро має гостя. Пан барон Райнер приїхав разом зі мною.

— Чи не хоче його з собою взяти?

— Так, саме у цій справі й хоче з ним порозумітися.

— Як добре вирішив Господь, що Петро матиме змогу одержати освіту! Я гадаю, що він ніколи не прийме посади на залізниці; скінчить освіту і, напевно, повернеться й буде нас просвіщати Словом Божим.

— І я так гадаю й вірю в те, що він буде колись працювати на ниві Господній. Але я, Степаночку, маю в тебе спитатися про одну дуже поважну річ.

— У мене?

— Так. Знаю я, що ти дуже любиш Господа, але чи любиш ти Його настільки, щоб на деякий час покинути все, навіть Марусю, аби теж пройти школу, потрібну для робітника Його?

— Я? — Степан то червонів, то блід на переміну. — Бажання таке жило й росло в моєму серці від самого мого навернення. Але де ж і яким чином міг би я це зробити?

— Так ти готовий поїхати?

— Хоч би й зараз, брате!

— І міг би покинути Марусю?

— О, — сказав Степан, — лихо б нам було, коли б ми через своє кохання та забули б Господа Ісуса й ближніх. Я ж сказав тобі, що Отець Небесний подарував мені Марусю — я її за дар Божий вважаю. Якщо й розлучимося ми тимчасово, то вона однаково залишиться моєю. Марусю, бач, я можу покинути, а от що з іншими буде, як і Петро їх покине?

— Ніхто не вирве їх із руки Божої, Степане: вони належать Богові! Господь Ісус може ще уділити їм Духа Святого і послати комусь із них милість Свою.

— Це правда. І хто я, власне, такий, щоб думати, що Господу Ісусові я тут потрібний? Адже це Він сказав: „Я з вами аж до кінця днів“. На Нього можемо все залишити.

— Отже, Степане, ось маєш запрошення. Потрібні папери можеш вислати до установи в Н. і будеш прийнятий. Хотів я постаратися, щоб прийняли тебе безкоштовно, але пан Микола Коримський готовий за тебе платити. Добився я тільки того, що не треба буде тобі цілих чотири роки вчитися, бо з мовою ти не матимеш жодних труднощів. Отака справа, Степане! Уладнай все зі своїми, і хай Господь Ісус, чиїм вірним свідком був ти до сьогодні, пошле тобі подвійну милість Духа Святого, щоб повернувшись, міг ти всюди залишити по собі сліди духовного відродження. Господь послав тобі таку милість Свою, що ти хотів вмерти за Нього, живи ж тепер для Нього! Приготуйся до того, щоб Йому служити. Приготуйся до боротьби, що чекає на тебе — до боротьби зі стародавніми, скам’янілими забобонами, які стоять на перешкоді Правді Божій. Сили пекельні боротимуться з тобою, але не переможуть тебе, бо не ти живеш, а Христос живе в тобі!

В цю мить почулися дзвони, що залунали, як урочисте „Амінь“. Так пролунає воно колись, коли переможці повернуться з боротьби з піснею перемоги на вустах.

Степан впав на коліна перед приятелем, а той поклав свої руки на темноволосу голову юнака.

Вони поскидали шапки, а дзвони співали далі: „Амінь. Амінь...“

Степанові здалося, що вже наступає хвилина, коли він вертає перед лице Боже. Освітлене сонцем обличчя приятеля, опромінене святим запалом і певністю в перемозі, здавалося обличчям мандрівника, що входить до неба.

Шкода! Були вони ще на землі. Багато братів не було ще визволено з гріхів; над визволеними висіли ще тяжкі хмари терпіння і журби цієї землі, особливо ж над одним, дуже для них дорогим.

Недалеко від них, у гущавині кущів, стояв з похиленою головою Петро й слухав сумну історію про падіння своїх батьків...

Все було розказане. Блідий як смерть, барон Райнер зітхнув із глибини свого змученого серця і дивився на хлопця, що плакав над гріхом своїх батьків. Не забороняв він йому — не мав у собі ні сили, ані слів утіхи для молодої душі, поглинутої хвилями людської несталості.

Петро перестав ридати, обтер сльози і, подивившись через хвилину на барона, сказав рішуче:

— Піду з вами, пане, коли хочете мене взяти! Тепер я вже можу побачити свого батька; скажу йому, що вибачаю йому і буду його любити.

— Петре! — скрикнув барон. — Сину мій, і ти хочеш мене любити після того, що я тобі розповів?

— Пане інженере! — Петро відступив. Широко розплющивши очі від здивування, вражений, з недовірою дивився він на барона.

— Не хочеш вірити, Петре? О, повір мені! Той негідний чоловік, що так низько впав і яким ти справедливо нехтуєш і гордуєш, який любив тебе, й одначе спричинився до твоєї недолі в дитинстві, і який робив багато лихого, той чоловік — я! Я не хочу, щоб ти вважав мене за ліпшого, ніж я є насправді, за свого шляхетного доброчинця. Я знаю присуд, який ти мені слушно виніс.

— Не кажіть так, будь ласка, не кажіть так! — сказав Петро, раптом обійнявши барона. — Не можу я цього знести, щоб ви так переді мною принижувалися! Чи ж це правда? Чи ви дійсно мій батько?

Барон притулив хлопця до себе.

— Коли б не було так, як кажу, невже ж би я освідчився тобі в такій страшній провині? Так, я — твій батько. Що ж тобі каже твоє серце, Петре?

— Що воно каже? — Петро поглянув батькові в очі: „Любов безліч гріхів покриває“. Чи ви можете вибачити мені за мої жорстокі слова? Я б їх не вимовив був, коли б знав! О ні!

— Значить, ти справді мене любиш і простив мені?

— Так, пане!

— Пане? Який же я тобі пан?

— Так мені легше говорити, по-іншому я не смію.

— Але ж ти — кров від крові моєї, ти ж дитина моя, частина моєї істоти!

— Якби я хоч раз назвав вас батьком, я б забувся при чужих, а люди б здивувалися, почувши таке.

— Нехай почують! Я ще сьогодні розповім усім знайомим, що ти мій син!

Петро вивільнився з його обіймів і заперечливо похитав головою:

— Не робіть цього, пане!

— Чому ж не робити? Я це зроблю!

— Не робіть цього, я вам не дозволяю! Тепер вас люди шанують, але пізніше, дізнавшись, почали б говорити про вас зле й погане, як це у нас у звичаї. Занадто я вас люблю, щоб міг таке знести.

— Але ж я заслуговую на те! — відказав барон.

— Не заслуговуєте! Кому до цього діло? Досить того, що я знаю. Ви впали, бо не перемогли спокуси. Я або хтось інший на вашому місці так само, без Христа, не міг би перемогти! Одначе люди б думали, що ви шукали гріха,” і все виглядало б далеко бридкіше й гірше. Я цього не хотів би. Поїду звідси на кілька років, і Бог відає, чи коли повернуся, бо людина — смертна. Навіщо ж про це розповідати?

— Добре, Петре! — сказав з повагою барон. — Але ж тоді твої знайомі завжди вважатимуть мене за чесну й шляхетну людину.

— Цього саме я й хочу, — відповів Петро.

Так, дійсно, правдою є Слово Боже: „Любов безліч гріхів покриває“.

ДО ПОБАЧЕННЯ

Час, проведений провізором в Дубровицях, мав велике значення для всіх мешканців трьох знайомих нам родин.

— Робота завжди була й буде, — сказав Градський своїм, — а пан провізор не скоро до нас знову завітає. Покиньте все, ходім додому!

Ото й пішли, сповістивши по дорозі про радісну новину Блажків, які працювали на нижніх сіножатях. Блажко сказав:

— До смерті все одно всього не переробимо, то чого б нам так вже хапатися й щось добре пропускати!

Невдовзі всі зібралися у Градських навколо дорогого гостя. Петро також прийшов з інженером і з матір’ю. Петран і Зуська Петровичка, що працювали в Блажків, прийшли разом із ними. Коли сіли навколо столу, хата була повна.

Урсин пояснював їм Біблію й читав про те, як діти Божі збиратимуться з усіх кінців світу:

„Відчиняйте ворота, і хай ввійде люд праведний, хто вірність хоронить! Думку, оперту на Тебе, збережи Ти у повному спокої, бо на Тебе надію вона покладає. Надійтеся завжди на Господа, бо в Господі вічна твердиня! ...Господи, піднялася рука Твоя високо, та не бачать вони! Нехай же побачать горливість Твою до народу, і нехай посоромляться, хай вогонь пожере ворогів Твоїх! Ти, Господи, вчиниш нам мир...“ (Ісаї 26:2-4 та 11-12).

Згідно тих слів тлумачив Урсин різницю між тими, які належать до народу Божого, та усіма іншими, різницю між їхніми шляхами і цілями, до яких вони йдуть. Далі вказав, що людина, яка навіть серед утисків зберігає віру в Господа, завжди матиме спокій.

Тільки той народ, який зберіг справедливість в цілій повноті, може увійти до Нового Єрусалима; тому він намовляв усіх, щоб залишалися вірними — в молитві, в Слові Божому, в правді Божій і в ділах любові, щоб коли Господь Ісус прийде, знайтися серед тих, що були покликані, вибрані й за вірних визнані.

Навчав їх, що Бог чинить з дітьми Своїми на краще: хоча дорога й вела через пустелю й воду глибоку, однак Він довів їх до землі обітованої; закликав, щоб кожний, хто ще не зробив рішучого кроку, рішився б назавжди пристати до народу Божого і разом із ним під знаком хреста увійти до небесного Ханаану. Закінчив він словами:

„І Господні викупленні вернуться та до Сіону зі співом увійдуть, і радість довічна на їхній голові! Веселість та радість осягнуть вони, а журба та зітхання втечуть!“ (Ісаї 35:10).

Потім молилися по черзі майже всі, навіть інженер. Коли повставали, Степан розповів усім, якої милості зазнав він від Господа, Який дозволяє йому одержати освіту, потрібну для співробітника Божого. Здивування було велике.

Крачинська вже давніше не ховалася з намірами інженера щодо Петра. Отже в усіх трьох господах вже всім було про те відомо, і Градська відчувала певну заздрість. Вона вважала, що Степанові більше випадало піти до школи, аніж Петрові. Тепер серце її задовольнилося.

— Не заборонятимемо тобі цього, синку, — сказала вона, коли Степан чемно просив батьків про дозвіл. Батько без слів простягнув йому руку.

Всі тішилися щастям Степана й Петра.

— Як же ми житимемо без тебе, Степане? Хто нам дорогу Правди вкаже? — казали люди.

— До осені можете ще багато чого навчитися від нього, — сказав Блажко. — Все, що Господь зволить з нами учинити, буде для нас найліпшим.

Тільки Маруся не вимовила ні слова. Коли Степан увечері пішов до Блажків, і обоє вони стояли над млином, вона промовила тремтячим голосом:

— Я це добре відчувала, Степане, що не на те Бог обрадував тебе такою повнотою Свого Духа, щоб ти тільки в наших горах був Його свідком, тоді як світ такий широкий і так мало знає Правду Божу. Мусиш іще багатьом людям показати дорогу Правди. Не вмію сказати тобі, яка я вдячна Господу, що Він закликає тебе до служіння. Будемо тут вдень і вночі молитися за тебе, щоб Бог допомагав тобі Духом Своїм Святим!

Степан був повен радості, що Маруся залишилася його товаришкою, яка вже в той час, як ішов він до війська, втішала його добрими словами. Не питався, чи схоче його чекати, так як і вона не питалася, чи залишиться їй вірним. Кохали вони вірно й одне одному довіряли.

— Коли доведеться тобі коли-небудь затужити за мною, — сказав він їй, — то думай про те, що й мені допоможе перемогти тугу за тобою: що Господь Ісус давно вже тужить за улюбленицею Своєю, і кожний вірний християнин повинен допомогти Йому в відшукуванні овець заблукалих, бо поки не знайдеться остання вівця, не може Він улюбленицю Свою узяти на Небо.

* * *

Коли після вранішнього біблійного зібрання інші розмовляли з інженером та Петром, Урсин зібрав дітей круг себе і роздавав їм картинки. Марусі він доручив займатися малечею і вчити їх щонеділі: завчати вірші із Біблії, співати з ними побожних пісень та розповідати їм біблійну історію. Вона погодилася з охотою, а діти обіцялися старанно вчитися.

— Оце добре діло, — притакував старий дідусь Градський. — Принаймні не ростимуть у такій пітьмі, як ми росли. Маруся добре вміє співати й розповідати, вона це добре поведе.

— А я надішлю Марусі гарних малюнків; хто добре вчитиметься, той картинку отримає, — сказав інженер, і радість запанувала серед дітлахів.

Після того Градський щиро приймав у себе обох гостей, і провізор навчав громаду пісні, якої вони мали заспівати Степанові та Петрові на прощання.

— А тепер можете її й мені заспівати, — сказав він, коли вже всі навчилися. Після співу провели його до млина й попрощалися.

Тут, в тіні лісів, що нашіптували якусь таємничу казку, затрималися перед розставанням. Коли згодом згадували вони про свого любого приятеля, уявляли собі, як стояв він на скелі, освітлений промінням сонця. Зхрестивши руки на грудях, дивився він на них і на дивний світ Божий навколо себе. Проводжаючі дружно заспівали вивченої пісні, в якій йшлося, що для дітей Божих немає розлуки.

Пролунали останні слова, і пісня завмерла. Провізор ще раз потиснув усім руки, а люди дивилися йому вслід, як він зникав у діброві, аж поки зелене віття не сховало його зовсім від їхніх очей.

— До побачення! — гукнув Петро ще раз, і луна понесла його слова понад горами.

Пізньої осені, коли жовте листя, мов килимом, вкривало землю, стару хату Крачинської було вже відновлено й добудовано. І хто б то міг передбачити, що Крачинська закінчить своє життя в такому гарному будинку?

Але не буває на землі щастя без страждань. Часто оглядалася засмучена жінка у спорожнілій хаті, де вже не стукотів Петрів верстат, не чувся його чистий голос. Єдиною втіхою для неї були його листи, повні любові й дитячої прив’язаності. Часто сльози напливали їй на очі, коли вона читала ті листи, бо вона знала, для кого виховала сина. Інженер сам їй відкрився. І недивлячись на свідомість того, що за таких умов син вже ніколи на довгий час не вернеться до неї, щоб жити й померти під солом’яною стріхою, її, однак, тішило те, що син знайшов батька...

Самітня жінка наблизилася тепер до Бога й Спасителя, про Якого син їй писав. Вона, яка раніше завжди була задирливою та полюбляла плітки, зробилася тихою та поважною. Охоче ходила до Градських, де відбувалися зібрання, недивлячись на від’їзд Степана. Або Блажко, або старий Градський читали тепер Святе Слово.

Через те, що вони не переставали шукати Правди, виявлявся їм Бог щоразу ясніше в міру того, як силкувалися вони здійснювати те, що пізнавали в Слові Божому.

Так жили вони в любові й злагоді, згідно з Христовими заповідями. Декотрі з сусідів шанували їх, інші нехтували ними.

Зимою Петран мав перебратися до Крачинських: Петрів верстат не мав залишатися нечинним. Петранова жінка зрештою повірила в Правду Божу, яку невтомно проповідував її чоловік. Вона бажала жити якнайдалі від своїх батьків, сама зі своїм чоловіком. З приємністю брала вона участь у малих зібраннях.

Хоча настоятель в М. і далі виступав проти „відступників“ і „відступництва“, але він не досягнув нічого, крім того, що багато людей, які до того часу ретельно вчащали до церкви й одночасно до Градських, перестали бувати в церкві, натомість з великим запалом приєдналися до малої громадки, яка не мала нічого, крім Христа й Біблії.

„Коли вже слухати лайку, то краще до шинку ходитиму: там принаймні відповідати можна, — казав веселий лановий. — У церкві ж, хоч би не знаю, що тобі на голову сипали, мусиш сидіти тихо й мовчати — чи слушно, чи ні тебе лають“.

Отже, ходили до церкви тільки тоді, коли треба було дитину охрестити, поховати когось або якийсь інший обряд вчинити.

У Градських все йшло своїм чередом; і вони завжди з нетерпінням чекали листів від Степана й Петра. Тішилися дуже з того, що обом приятелям добре ведеться; приємно було їм довідуватися з листів, що й хлопці за своїми сумують.

Не раз думали всі: „Що буде робити Степан, коли повернеться додому? Що будемо робити, коли надумаються відлучити нас від церкви?“

„Підемо до Христа на небо“, — казав дідусь Градський.

Маруся, яка разом з Мишком старанно навчала дітей Слова Божого, завжди казала: „Живімо тільки так, як Господь Ісус каже, і слухаємося Його, а Він Сам про нас подбає. Згадайте, як Степан казав: „Живімо так, щоб світ, якщо не вірить нашим словам, мусив визнати, коли нас вже не буде, що ми були добрими!..“