# ДРУЗІ ОПОВІДАННЯ

ХРИСТИНА РОЙ

# ХРИСТИНА РОЙ


ДРУЗІ


ОПОВІДАННЯ


## У ДЯДЬКА ФИЛИНИ


Навряд чи можна було знайти на всьому білому світі таких друзів, які б так щиро любили один одного, як ці, віддані на виховання та опіку старому пастуху Филині! Звали їх: Петро й Ондрійко. Филина — діти називали його „дядько“ — був розумною, доброю й благонадійною людиною. Хоч юним друзям він здавався трохи похмурим.

Батьки Петра майже одночасно померли від гарячки, і громада віддала його на прожиття. Так він потрапив на пасовисько, що належало Гемерським, і оселився в дядька Филини — родича його рідного дідуся. Там, у пастушій хижці, хлопчик почував себе щасливим і був у безпеці.

Ондрійко, якого звали Андраш фон Гемерський, за наполяганням лікаря був виряджений до старого пастуха з надією, що гірське повітря, овече молоко та сир зміцнять його здоров’я. Коли хлопчику було два роки, між його батьками сталося розлучення. Деякий час мати піклувалася про хлопчика, але потім віддала його під нагляд чужим людям, а сама поїхала. Говорили, що вона стала знаменитою співачкою. Ондрійко пам’ятав її тьмяно. Правда, одного разу вона його провідала. Вигляд вона мала чудовий. Привезла йому велику коробку солодощів, конячку-гойдалку, трубу і ще багато інших подарунків, але після цього він її більше не бачив. Коли, бувало, Ондрійко розпитував про матір, йому відповідали, що в нього нікого на білому світі нема. Жив хлопчик у замку, що належав фон Гемерському, але його здоров’я з кожним днем погіршувалось, і згодом він став схожий на згасаючий світильник.

Лікар порадив направити хлопчика в гори. Так Ондрійко опинився у старого Филини. Тут для нього прибудували світлицю, куди поставили чудове ліжко з м’якою постіллю, яку принесли з замка, а перед хижкою для нього зробили лаву, де він часто відпочивав.

Третім другом був пес Фідель. Він повсюди ревно супроводжував Петра та Ондрійка. Тільки вночі, коли Ондрійко пірнав у свою теплу постіль, а Петро приставляв драбину, щоб злізти на горище, Фідель залишався внизу, аби теж поспати...

Дядько Филина, старий пастух, був високий на зріст, його зморшкувате обличчя було майже завжди суворим; зуби — білі, наче молоко, на голові — жодної сивої волосини, тільки густі брови були трохи сивуваті, і коли він насуплював їх над своїми чорними орлиними очима — а його очі вміли дивитись суворо — здавалося, що грозова хмара нависла над горами. І цієї „грози“ боялися всі: не тільки хлопчики та пастухи, але навіть стадо й кудлаті чотириногі сторожі на пасовиськах. Нелегко було розсердити дядька Филину, але якщо це траплялося — біда винуватому!.. І хоча Ондрійко був сином пана, він і йому нічого не спускав. Хлопчик не був привчений слухатись, але Филина навчив його цього важкого мистецтва, хоч він на нього не гримав і пальцем не торкався.

Лікар, коли привів до нього хлопчика, сказав:

— Хлопчику потрібно їсти чорний хліб і пити молоко; він любить тільки солодощі, а це йому шкідливо! Вранці він повинен вмиватись холодною водою, а це йому теж не подобається. Але ви не звертайте ніякої уваги на те, що він Гемерський, тут справа стосується його здоров’я.

— Нічого, — відповів дядько, насупивши брови, — з такою малечею я впораюсь.

І він упорався. З перших днів Ондрійко не наважився заперечувати, а тепер?.. Йому це і на думку не спадало! Адже в хлопчика, крім дядька Филини, більш нікого не було. Вдень дядько Филина не цікавився, що вони робили і чим займались, та коли наближався вечір і пригоняли череду, хлопчики сідали з ним перед хижкою, один праворуч, другий ліворуч, і тут вони повинні були йому все розповісти. Фідель клав свою кудлату голову на коліна хазяїна, дивлячись на нього розумними очима, ніби теж бажаючи розповісти йому про те, що він робив цілий день. Пес був молодий, і часто бувало, його шерсть висіла клаптями, тому що він ганявся за старими собаками Бєлком і Цараєм.

Коли дядько вперше застав хлопчиків на сіні, де вони надумали переночувати, він високо звів брови, здивувавшись, і вони вже злякались, але нічого не трапилось. Він сказав їм, щоб Ондрійко підстелив собі полотняне простирадло й тепліше вкрився.


## ПОРАДА ДИЯВОЛА


Був один з недільних днів після полудня. Святкова тиша панувала в лісі, через який, взявшись за руки, продирались маленькі друзі. Одягнені вони були по-святковому, оскільки дядько Филина не любив, якщо хтось порушував святість неділі. Кожний, хто міг піти до церкви, повинен був іти, не дивлячись на те, що ходи було години зо дві. Сам Филина рідко бував у церкві, оскільки далеко ходити він не міг. Йому на ногу якось впало дерево, і відтоді він часто відчував біль в нозі. Але сьогодні він все-таки був у церкві, і от тепер хлопчики йшли йому назустріч. Вирушаючи, він дав їм завдання: вивчити напам’ять вірші з Євангелія і зараз, запитуючи один одного, вони відповідали урок. Раптом Петро замовк і смикнув Ондрійка за рукав, показуючи йому мовчазним жестом на повалений стовбур дерева. На цьому стовбурі сидів дядько Филина, підперши голову обома руками, ніби якийсь тягар хилив його до землі.

— Давай не будемо підходити до нього, — сказав Петро. — Він дуже засмучений.

Ондрійко кивнув головою.

— Але, — трохи подумавши, сказав він, — якщо ми підійдемо, то, може, зможемо його розвеселити?

Почувши тріск гілля, дядько підвів голову. Хлопчики зупинились. Підійти до нього чи ні?

— Куди це ви йдете? — запитав у них дядько Филина.

Вони підійшли ближче.

— Ми йшли вам назустріч, дядьку.

— Он як? Чому ж ви йшли мені назустріч?

Звичайно такий грубий голос дядька сьогодні лунав якось інакше.

— Тому що ми боялись за вас, — несміливо зізналися вони, присівши на мох біля дядькових ніг.

— Чому ви такий сумний, дядьку?

Петро злякано подивився на Ондрійка, який наважився про це запитати. А що, як дядько раптом розсердиться?

— Ти вважаєш, що я сумний?

Дядько погладив світле волосся хлопчика, яке, освітлене сонцем, облямовувало бліде дитяче личко, наче сяйво.

— Хіба ви не були сумні?

Хлопчик пильно подивився в дядькові очі.

— Так, дитино моя, я був сумний, і ви добре зробили, що вийшли мені назустріч. А зараз, поки ми тут сидимо й відпочиваємо, ви можете почитати мені вірші з Євангелія, які я загадав вам.

Хлопчики по черзі розповіли притчу про багача й бідного Лазаря.

— Дядьку, — запитав Петро, — а чому багач не допоміг бідному Лазарю?

— Чому? Тому, що в нього було кам’яне серце. Ті собаки були кращі, ніж він. Діти, запам’ятайте це і не завдавайте ніколи ніякої шкоди пташці чи якійсь іншій тварині. Вони набагато кращі за нас. А тепер, ходімо!

Дядько взяв Ондрійка за руку, а Петру дав нести пісенник, і вони пішли додому. З пасовиська долинав звук дзвоників, а часом нетерплячий лай Бєлка чи виття Царая; тут же чулися звуки флейти, на якій грав наймолодший пастушок Стево. Він гучно награвав народну пісню. У горах луна повторювала за ним. Хлопчикам ця мелодія була знайома, вони також знали й слова цієї пісні. Дядько йшов, понуривши голову, наче якийсь важкий тягар гнітив його.

Після вечері вони, як завжди, сиділи перед пастушою хижкою. Дядько сів на стовбур дерева, хлопчики — біля його ніг. Друзі, дивлячись один на одного, не наважувалися попросити дядька розповісти їм що-небудь. Він знав багато різних історій, і коли в нього був гарний настрій, міг дуже цікаво розповідати.

— Будь ласка, дядьку, розкажіть нам що-небудь, — попросив Ондрійко, благально дивлячись на нього.

Дядько здригнувся, зазирнувши на мить у ці прекрасні благальні очі. Потім, глибоко зітхнувши, сказав:

— Ви запитували, чому я сумний? Це дуже болісна історія, яка не дає мені спокою ні вдень, ні вночі.

— Розкажіть, дядьку, — попросили хлопчики, а Фідель, який у всьому повинен був приймати участь, теж благально поклав голову на коліна свого хазяїна.

— Я сьогодні розповім вам про себе дещо, чого нікому на світі ще не розповідав, — почав дядько Филина. — Коли мені було п’ять років, померла моя мати, і батько привів у дім іншу матір. Це була гарна жінка, удова. З нею прийшов і її син від першого шлюбу — Істванько. Коли я на тебе дивлюсь, Ондрійку, мені здається, що це він, наче живий, стоїть перед моїми очима: в круглій шапочці, з перекинутим через плече словацьким плащем, у сорочечці, гаптованій різнокольоровим візерунком, і в широких штанцях. Він був вродливий хлопчик.

Я був у батька наймолодший, усі старші діти померли. У мене ніколи не було брата, і от цей хлопчик мав стати мені за брата. Ви любите один одного, я це знаю.

Це також нагадує мені моє дитинство. Але так, як любив його я, навіть рідні брати не можуть любити один одного. Ми були однолітками, але я був сильний, він — слабкий; я був дикий, він — лагідний; я був некрасивий, він — красень. Але всупереч усьому, ми полюбили один одного, і наші батьки немало з того раділи. Вони могли залишати Істванька під мій нагляд, знаючи, що я захищу, але й охоче дозволяли йому наглядати за мною. О, якби так залишалось назавжди! Але недарма прислів’я говорить: „Де чорт сам не може, туди він посилає стару бабу“. І до нас він підіслав таку. Це була родичка мого батька, твоя прабабуся, Петре. Вона прийшла до нас одного ясного дня, відкликала мене вбік і почала про все розпитувати: чи любить мене мати, як ставиться до мене батько, Істванько і таке інше. Потім вона мене жаліла, називала бідною сиріткою, кажучи, що як хто має мачуху, той одночасно отримує й вітчима, і нібито батько мене любить менше, ніж Істванька. Вона недовго пробула в нас. Як несподівано вона з’явилась, так непомітно й зникла, але з нею зникла й моя любов до Істванька. Вона вкрала її. Оскільки я був бешкетуй і розбишака, мій батько мусив був частенько піддавати мене покаранню. А Істванько все робив вправно, варто було йому тільки подивитись в батькові чи материні очі, тому він не заслуговував на покарання. Я весь час згадував слова старої родички: „Батько його не карає, бо він більше любить його, і мати його завжди захищає“. В мене ж не було нікого, хто міг мене захистити, і я часто зазнавав покарань. Але мати дуже часто молилась за мене. Вона була дуже гарною жінкою і ніколи не завдавала мені ніякої шкоди. Але я хотів, щоб вона мене любила ще більше, навіть більше, ніж свого сина. Моя злість і заздрість зростали з кожним роком, поки ми не стали такими великими, як ви тепер. Зараз я розповім вам те, чого ніколи не зможу забути, що й по сьогодні мене мучить і пригинає до землі.


Помовчавши, дядько показав рукою на протилежний пагорб.

— Бачите он ті висоти?

Хлопчики стверджуюче кивнули головами.

— Там, біля того пагорба, ми колись жили. Бачите, там, де якраз зараз сонце, на тих полонинах жили ткалі, яким ми часто приносили вовну для ткання. До тієї полонини вели дві дороги: одна з них йшла через галявину повз високі скелі, інша — через полонину. Остання дорога була ближчою, але небезпечнішою, бо там знаходилось болото, з якого людина, якщо вона туди потрапляла, вже не могла вибратись. У болоті де-не-де виднілось поодиноке, обросле мохом каміння. І той, хто добре знав цю дорогу і до того ж був спритний, міг за допомогою цього каміння дістатись іншого берега, хоч і здавалося, що жахлива сила може затягти на глибину кожного, хто тільки ризикував зважитись на подібний перехід.

Одного разу наші батьки послали нас з вовною до ткаль. Туди ми йшли дорогою, що пролягла через галявину, як нам було наказано. Коли ми йшли назад, Істванько дав мені яблуко, яким його пригостила ткалева дружина. Я помітив, що у нього в кишені було ще одне яблуко, дане йому матір’ю. Мені ж мати в дорогу не дала нічого. Виходячи, я з нею і не попрощався, тому що вона мене не помітила, коли я пішов з вузликом. Але тепер, коли і дружина ткаля мені нічого не дала, мені зробилося так прикро і я так розгнівався, що викинув яблуко, яке мені дав Істванько. Мені хотілося розплакатися. „Отже, — думав я, — стара жінка була права, і нікому я не потрібен, ніхто зі мною не рахується. Всі люблять тільки Істванька... І так буде продовжуватись завжди“. Я чув, що диявол по світу ходить, хоч ми його й не бачимо, і нашіптує, що ми повинні думати й робити. Чи це правда — я не знаю, але тоді він був поруч мене і дав мені страшну, сатанинську пораду. Тільки він міг мені її дати. Коли ми йшли назад, я сказав Істванькові: „Дуже далеко йти через гору, давай підемо низом, так воно ближче“. „Але мама сказала, щоб ми йшли через галявину, — заперечив він, — і батько ще з двору нам гукнув, щоб ми через болото не ходили“.

Не дійшовши до перехрестя, я почав жалітися, що в мене болить нога і що я поранив великий палець, загнавши в нього колючку від терену. Істванько пожалів мене і вирішив, що за таких обставин батьки нас не лаятимуть. І ми пішли нижньою дорогою. По м’якому пухнастому килиму ми без перешкод дійшли до болота. „Дивись, тепер ми повинні перестрибувати з каменя на камінь!“ — крикнув я Істванькові і рушив вперед. Він мене нагнав майже біля берега. Залишився тільки один камінь. Я був вищим і мої довгі ноги легко перенесли мене на інший берег.

Добре знаючи, що Істванько цього зробити не зможе, я гукнув йому, щоб він переходив по плавучих трав’яних кущах. Він так і зробив, і вдало перейшов через два кущі, але третій кущ почав уходити з-під його ніг. Злякавшись, він перебрався назад на камінь. „Залишайся там стояти! — крикнув я йому. — Тут поблизу живе лісник, я його приведу, і він допоможе тобі“. І тільки мене й бачили!

Я біг так швидко, як тільки міг, але... не до лісника. „Петрусю, не кидай мене, не уходь, я боюся!..“ — кричав мені навздогін Істванько, і слідом за цим почувся його несамовитий зойк: „Ма...тін...ко!..“

Цей крик я чув роками день і ніч, чую його ще й сьогодні, і, мабуть, буду чути його в мою передсмертну годину, навіть у вічності він буде переслідувати мене. Я був ще малий, але злий хлопчисько, а в той час — бездушний, мов камінь. „Він, без сумніву, провалився і потонув, — казав я собі. — Тепер йому ніхто не дасть яблук, і люди будуть любити тільки мене“. Я самотньо біг через гори, подібний до Каїна, який вбив свого брата й ховався від лиця Божого. Але раптом мене охопив невимовний, дикий біль; той же голос, який мені донедавна шепотів: „Втопи його в болоті“, шепотів мені тепер: „Ти не можеш іти додому, що ти відповіси, коли тебе запитають про Істванька?“

Знесилено я кинувся на землю, залившись нестримним риданням, поки врешті-решт не заснув. Вранці, коли розвиднілося, прийшли возії дров, і впізнавши мене, посадили на візок і привезли додому. Я був такий заспаний, що спочатку не міг згадати, що сталося вчора. Я вбіг в сіни й відчинив двері. Коли сходило сонце, воно завжди ясно освітлювало нашу світлицю. Так було й сьогодні. Сонце освітило батьківське ліжко і...

Дядько не міг говорити далі, сльози котилися по його щоках.

— Далі, дядьку, що було далі? — нетерпілося хлопчикам.

— Там, на ліжку, осяяний променями сонця, лежав, подібний до ангела, наш Істванько і спав. Мати сиділа біля ліжка. У мене потемніло в очах, і якби батько не встиг підхопити мене, я б впав на підлогу. Коли я опам’ятався, біля мене були батько й мати.

— Він не потонув?! — скрикнули зраділі хлопчики.

— Ні, він тільки провалився, але поблизу не було нікого, хто б міг витягти його. У нас був великий собака Бєлко, який, як і ваш Фідель, завжди супроводжував нас. Того дня ми якраз залишили його вдома, але він побіг наздоганяти нас. Сам Бог послав його в ту мить, коли камінь похитнувся під ногами Істванька, і він, втративши рівновагу, провалився в болото. Бєлко витягнув його за волосся, приволік на берег і до тих пір гавкав і вив, аж поки йому не вдалося привернути до місця пригоди лісника. Той узяв Істванька, відніс його до струмка і, обмивши, привіз додому. Я чекав, що батько мене покарає, але він цього не зробив. Матінка мене обнімала й цілувала. За сніданком батьки метушилися біля мене; вони думали, що я потонув. Тепер я знову міг впевнитись в тому, що вони обоє мене любили, але це мене не радувало. Я все боявся, що вся правда вийде назовні. Але тепер вони в вічності і вже все знають, і я в них не можу попросити пробачення. Істванько мене не видав, і ми знову любили один одного, як раніше. Я більше не заздрив йому і не ревнував ні до батька, ні до матері. Я знав і відчував, що вони мене люблять, але в той самий час я усвідомлював, що цієї любові я не вартий і не заслуговую на неї. На Бєлка я більше не міг дивитись, мене завжди мучило, що собака врятував Істванька, а я збирався його втопити. Та все ж Святий Бог узяв його до себе, а наді мною тяжіє Його гнів ще й до сьогодення. Тому я завжди кажу: не чиніть ніякої шкоди тваринам, вони кращі, ніж люди, і не гнівають Його. Що ж, на сьогодні досить! Ідіть спати!

Хоч у хлопчиків було багато запитань, але слухняно сказавши: „На добраніч!“, вони пішли спати. На горищі вони ще довго розмовляли про Істванька: як він ішов по хиткому болоту, як під ним провалився камінь і він трохи не потонув і як його врятував собака.

— Тепер я ще більше жалію дядька Филину, — сказав Ондрійко. — Він ніяк не може про це забути, все це завдає йому болю й страждань; Господь гнівається на нього.

— А де зараз Істванько? — спитав Петро.

— Якщо він тоді був одних років з дядьком, то тепер він повинен бути такого ж віку, що й дядько!

— Можливо, він іншим разом розповість нам про нього.


## НОВИЙ ДРУГ


Весь тиждень у дядька Филини було багато роботи, і хлопці намагались робити все, що тільки було їм під силу. У вівторок прийшов лікар, щоб провідати Ондрійка. Коли Ондрійко сказав йому, що разом з Петром спить на горищі, лікареві це сподобалося.

— Добре, мій хлопчику, це тобі на користь. Твій батько, звичайно, великий пан, але на все свій час. Поживемо — побачимо, настане день, і Татри, і всі ці гори знову стануть словацькими, і там, де твій прадід жив як добрий словак, ти, як такий, будеш хазяйнувати. Вчи мову твоїх батьків і люби рідну землю, яку вони колись обробляли.


Хлопчики не розуміли, про що він говорить, але відчували, що він зичить їм добра.

Настав вечір. Лікар висловив бажання спати на горищі разом з хлопчиками. Вранці після сніданку він попросив хлопчиків трохи провести його. Дорогою Ондрійко розпитував про свого батька. Він довідався, що його батько зараз знаходиться в Парижі і цим літом, мабуть, він не приїде. Хлопчик полегшено зітхнув, оскільки знав, що з приїздом батька він повинен буде розлучитись з дядьком Филиною і Петром. Коли лікар попросив хлопчиків повернутися додому, вони ще довго махали йому вслід, поки його солом’яний бриль не зник з виду. Тоді вони видерлись на скелю, сподіваючись ще раз побачити його. Але його вже не було видно. Зате по інший бік скелі вони побачили чудову долину і там — маленький будиночок. Будинок був дерев’яний, критий черепицею, з маленькими вікнами і походив на казковий. Стояв він біля струмка, який брав свій початок із джерела в скелі. Стево іноді розповідав хлопчикам казки про відьом, які живуть у подібних будиночках. Перед оселею грівся на сонечку великий білий пес. Якби з хлопчиками був пустотливий Фідель, він би вже обов’язково учинив з ним сварку. Поки хлопчики задивлялися на будинок, його двері відчинилися і з них вийшла не стара відьма, а хлопчик! Він був старший за них, у короткому плащі, високих чоботах і маленькому круглому капелюсі. Судячи з одягу, він був нетутешній. Побачивши його, пес заходився стрибати навколо нього, розмахуючи хвостом. Хлопчик, погладивши собаку, засміявся. Разом вони пішли вгору до скелі, якраз у тому напрямку, де були Петро й Ондрійко. Собака перший помітив їх і зупинився. Пес був вже немолодий і розумний. Хлопчики опинилися лицем до лиця.

Ввічливо привітавшись з ними, хлопчик запитав їх, що вони тут роблять і звідки прийшли. Ондрійко й Петро відповіли, що вони проводжали пана лікаря, і от побачили тут цей казковий будинок. Ондрійко несміливо запитав у хлопчика, хто живе в цьому будинку.

— Це наш будинок, — відповів хлопчик, — але я приїхав сюди з Тренчина разом з батьком тиждень тому. Дядько моєї матері помер, і як у нього не було близьких родичів, моя мати успадкувала цю садибу. Батько хотів її продати, але до неї прилягає ділянка лісу з дуже гарними деревами, які ми можемо використати у нашому ремеслі. Ми побудемо тут деякий час, обробимо ліс і потім візьмемо його з собою.

— Це твій собака?

— Так, це наш Дунай, — відповів незнайомець. — Він не хотів залишатись вдома, і ми змушені були взяти його з собою і навіть квиток йому купити.

— Але ж ви не могли взяти його до купе? — зауважив Ондрійко.

— Звичайно, ні. А там, куди його посадили, йому дуже не сподобалось. Він з радощів мене ледь з ніг не збив, коли знову вирвався на волю. Чи не так, Дунаю?

Пес замахав хвостом, лежачи біля ніг свого хазяїна.

— У нас теж є собака, тільки він ще молодий.

— Але коли він підросте, то буде такий великий, як і ваш, — додав Петро.

— Куди ти йдеш? — запитав Ондрійко незнайомця.

— Та хочу тільки залізти на скелю і подивитись, що там за нею. У нас вдома теж є така скеля, але вища і ширша, і коли стоїш наверху, то здається, що знаходишся в „країні сонця“. А коли після грози з’являється веселка, тоді можна подумати, що бачиш небесну браму, яку Яків бачив уві сні. Колись я думав, що це й є брама. Сьогодні я знаю, що небо скрізь відкрите для того, щоб Господь Ісус Христос міг завжди прийти до нас. Чи ви вже знаєте Його?

— Кого? — запитали здивовані друзі.

— Сина Божого, Господа Ісуса!

Обидва хлопчики похитали головами.

— О! — здивувався незнайомець. — Тоді я розповім вам про Нього!

— Годину ми ще можемо посидіти, — сказав Петро, якому новий знайомий дуже сподобався, і він охоче заприятелював би з ним. — Сядьмо тут, на скелі.

— Я вам розповім, як я вперше потрапив до „країни сонця“ і що за книгу знайшов там, — почав хлопчик. — Вона й зараз у мене. Але скажіть мені спочатку, як вас звати? Мене звуть Палко, хоча колись звали Мишком. Але це довга історія.

— Мене звуть Петро, а його Ондрійко. Раніше його теж звали інакше, по-мадярському; але дядько Филина сказав, що можна собі язика зламати цим ім’ям. Але Ондрійко теж гарне ім’я! — відповів Петро.

— Еге ж, красиве ім’я. Так звали учня Господа Ісуса, який привів до нього хлопчика з п’ятьма хлібинами і двома рибками. Ця історія теж описана в моїй книзі.

Між тим хлопці дісталися верхів’я скелі. Зручно влаштувавшись на камінні, їхній новий товариш дістав книгу, дбайливо обгорнуту папером, і почав з неї читати.

Хлопчики готові були слухати його до самого вечора, але тут з’явився Фідель, і хлопці згадали про дядька. Як він поставиться до їхньої тривалої відсутності? Вони стали збиратися, запрошуючи з собою й Палка, оскільки вони хотіли показати йому свою пастушу хижку, щоб він швидше міг їх провідати.

Палко побіг замкнути свій будинок. Повернувшись, він приніс великий шматок хліба, який розділив на всіх, і вони всі разом весело побігли через вузьку долину на пасовисько фон Гемерського, звідки Петро й Ондрійко показали Палкові свою оселю.

Коли дядько прийшов на обід, хлопчики з захопленням розповіли йому про нове знайомство. Уважно їх вислухавши, дядько сказав, що буде дуже радий, якщо цей хлопець скоро провідає їх. Всі сподівалися, що наступної неділі Палко буде їхнім гостем.


## ЗІЗНАННЯ


Є така словацька приказка: „Люди до людей, гори до гір“. Здавалось, так довго жили хлопчик і дядько Филина без Палка, а тепер, якщо він іноді не приходив, їм ніби чогось бракувало. Але найбільше відсутність Палка відчував дядько Филина. Він часто згадував ту неділю після полудня, коли жива загорожа розсунулась і, наче портрет у рамці, перед ним з’явився незнайомий хлопчик, з перекинутим через плече плащем, в круглому капелюсі, з білою собакою поряд себе. Ось перед ним інша картина: Палко сидить перед пастушою хижкою і читає їм із Священного Писання. Мабуть, такий вигляд мав юний Ісус, коли знаходився в храмі серед книжників. Ах, як добре тлумачив Палко Слово Боже! Ніколи ще Слово Боже так не захоплювало Филину. В нього була Біблія і книга з проповідями на кожний день, але з того часу, як Палко Лессінг став приходити й читати їм щовечора із Біблії, з очей Филини почала спадати пов’язка. Він ясно й чітко почав розуміти й вдаватися в Слово Боже.

І от знову неділя. Филина послав хлопчиків до церкви, а сам, задумавшись, сидів перед пастушою хижкою. Фідель, який цього разу не супроводжував хлопчиків, лежав біля його ніг. Раптом собака наставив вуха, і, підскочивши, зник у густих заростях. Филина задумливо сидів, опустивши голову, і не чув, як хтось розмовляв з собакою. Опам’ятався він тільки тоді, коли поряд з ним пролунав голос, який йому завжди хотілося чути.

— Доброго ранку, дядьку Филина! Чому ви такий сумний і зовсім один? Де ж всі інші?

— Ласкаво просимо, Палко! — радісно відповів дядько, простягуючи хлопчику свою засмаглу руку. — Якби я знав, що ти прийдеш, я б не відсилав хлопців до церкви.

— Всюди Божий дім, — лагідно відповів хлопчик.

— Ти приніс Біблію, про яку згадував вчора?

— Так. Батько на кілька днів поїхав додому і наказав мені запитати, чи не зможу я поки що залишитися у вас, щоб мені не бути одному в будинку. Чи приймете ви мене?

Виразні очі хлопчика благально дивилися на дядька.

— Звичайно, ясна річ. Ми будемо дуже раді, якщо ти залишишся в нас, — запевнив його дядько. — Чому твій батько поїхав додому?

— Він повіз частину лісу, а решту ми потім відправимо по річці до Тренчина. Отже, я приніс вам Біблію.

— Це та, що була у священика Малини?

— Так, дядьку, вона мені надзвичайно дорога. У ній написано латиною і по-словацьки. Коли я читаю, я завжди бачу його перед собою. Я хочу вам показати, що він написав тієї неділі, яка була для нього останньою. Чи маєте ви час?

— О так, сину мій, сьогодні неділя. Читай!

— Ви, звичайно, це краще зрозумієте, оскільки ви старший, — сказав Палко і почав читати вголос: „Я багато чого пропустив, моє попереднє життя втрачене... — голос хлопчика звучав так благоговійно, ніби він читав Святе Письмо. — Якби я навіть захотів, я не в силах щось змінити, вже надто пізно. Душі пішли у вічність, а там вони звинувачують мене в тому, що я їм не сказав про спасіння. Вони ніколи не повернуться назад, і я не зможу попросити в них пробачення. Які чудові слова: „Благодаттю ви врятовані... Це дар Божий“. І до цього священного дару я спрямовуюсь. Боже мій, Спасителю мій! Я знаю, що Ти мені простив, що те покарання, яке я заслужив, Ти взяв на Свої плечі й поніс його! Я обіймаю Твій Хрест, Твої за мене зранені ноги, і дякую, ах, я дякую Тобі! Колись у вічності я звеличу Твоє Святе Ім’я — Ісус! Я буду звеличати Його вічно!“

— Ось бачите, дядьку, так вірив священик Малина, — прошепотів Палко.

Филина, опустивши голову, плакав.

— „Якби я навіть захотів, то я нічого не можу змінити, душі пішли у вічність і там звинувачують мене...“ — повторював Филина крізь сльози. — Ось це і є те, що мене пригинає до землі, і все моє чесне життя не допоможе мені...

Хлопчик, підперши свою кучеряву голівку рукою, співчутливо запитав:

— Дядьку, чи не хочете ви мені розповісти, що вас так мучить? Це ж не той гріх, коли ви хотіли втопити Істванька, як мені сказав Петро? Адже Істванько не потонув. Якщо мене щось гнітить і давить, то після зізнання комусь в цьому, мені зразу ж стає легше на душі. Тому й говорить апостол Яків: „Зізнавайтесь один одному в провинах і моліться один за одного, щоб вам зцілитись: бо багато може щира молитва праведного“ (5:16). Правда, я тільки хлопчик, але я знаю, що це значить, якщо болить душа і ти не можеш нікому признатися в цьому. Господь Бог, може статися, допоможе мені зрозуміти і втішити вас.

Дядько, поглянувши на нього, витер сльози.

— Якщо б мені й довелось кому-небудь розповідати те, до чого я прагнув ці довгі роки, то напевно, що тобі. Господь дав тобі більше мудрості, ніж мені, старому, як і юному Самуїлу, котрий був мудріший від Ілії.

Дядько сів на своє звичне місце, а Палко розмістився біля нього на траві, чекаючи на початок розповіді.

— Оскільки Петро вже тобі розповів, яким я був у дитинстві, то я не буду знову все це повторювати, — почав дядько свою розповідь. — Отже, ми підростали з Істваньком разом, і я з чистою совістю можу сказати, що ми гаряче любили один одного. Я завжди пам’ятав, що Істванько ані словом не видав мій ганебний вчинок, коли я у тяжку хвилину залишив його напризволяще. Він запевняв, що батьки мене люблять. Все йшло добре, і, можливо, назавжди так і лишилося б, якби після смерті маминої сестри в нашому домі не з’явилася племінниця Івка. Дівчинка була лагідна і гарненька. Мене вона побоювалась, але з Істваньком охоче йшла хоч куди; лише після того, як одного разу я захистив її від злого собаки, вона перестала чужатися. Так все залишалося, поки ми не підросли і не змужніли. Може, ти мене зараз не зовсім зрозумієш, мій сину. Коли ми обидва стали юнаками, для нас в усьому білому світі не існувало вродливішої дівчини, ніж Івка. Мені здавалось, що її чорні очі були прекрасніші від зірок, і ні на яких кущах не цвіли такі красиві троянди, як на її щоках. В ті часи у нас почалась масова еміграція до Америки. Часто я замислювався над тим, для чого люди вирушають у таку небезпечну подорож? Адже в нас, недивлячись на бідність, було так гарно. Що стосувалося мене, то ці гори й долини були для мене раєм. Але на землі немає раю, а небо дуже далеко. Одного вечора, коли я повернувся з пасовиська, батько й мати сиділи перед будинком і говорили про нас, як вони звичайно це робили. Я не хотів їм заважати і сів неподалік, прислуховуючись до їхньої розмови. „Ти вважаєш, що один з них має вирушити до Америки?“ — спитала мати. „Знаєш, дружино, там люди швидше стають на ноги, аніж тут. Ми тут мучимось, а на життя ледь вистачає“, — зітхнув батько. „І хто з них повинен від’їжджати?“ — злякано спитала мати. „Це ми віддамо на їхній розсуд. Я так думаю: нехай один із них залишиться вдома і візьме за себе Івку, таким чином в тебе буде помічниця. Інший нехай на кілька років вирушить до Америки. Як тільки він назбирає трохи грошей, і Бог неушкодженим поверне його додому, вони тоді зможуть разом хазяйнувати. Я б не хотів, щоб після нашої смерті вони розійшлися у різні боки; так було б найкраще...“

— Я бачив, як мати зітхнула, — продовжував дядько. — Мені ж здалося, що в моє серце встромили ніж. Вона, звичайно, сподівалась, що я від’їду, а Істванько залишиться і побереться з Івкою. Тієї ночі я не міг стулити очей. Гострий біль охопив мене, подібний до того, який я пережив, коли був іще хлопчиком, але цей був сильніший і жахливіший. Я пішов з дому. Звідки в мене взялися сили повернутись потім назад, не знаю. Коли я прийшов, мені назустріч вибігла Івка. Побачивши її, я сказав собі, що вона нікому іншому, окрім мене, не належатиме і я ніколи не поїду до Америки. На Істванька ж я не міг дивитись, хоча він не подавав ніякого приводу, щоб гніватись на нього. У нас за болотом була лука. Наступного дня я з Івкою повинен був косити там траву, і я, переговоривши з нею, заручився її згодою. Я благав та просив її до тих пір, поки вона не дала мені обіцянку не виходити заміж ні за кого, окрім мене. Коли ми закінчили косити і, чекаючи Івку, я повернувся, то побачив Істванька, який віддалявся від нас лукою. Він чув всю нашу розмову, а ми його не помітили.

Наступного дня одному з нас треба було йти до міста. Істванько сказав, що він хоче піти. Мати відмовляла його, кажучи, що він нездоровий і йому краще залишитися вдома. Істванько й справді був блідий, щоки в нього запали, наче після тяжкої хвороби. Але я відмовився йти, і батько мене підтримав, оскільки в нього була для мене інша робота. „Ходімо, проведи мене“, — попросив мене Істванько після того, як він попрощався з батьками та Івкою.

Я пішов з ним. Ми піднялись високого в гору, до перехрестя. Там ми зупинилися, подивившись один на одного. „Мама мені розповіла, які плани має батько щодо нас, — почав Істванько. — Один з нас повинен вирушити до Америки. Тебе, звичайно, це не стосується. Я вас бачив на лузі. Батько хоче, щоб один із нас узяв за себе Івку. Коли ми були ще дітьми, я так заступав тобі дорогу, що ти хотів покласти мене в ту чорну домовину. Я не хочу другий раз перетинати тобі шлях. Моїй матері буде дуже важко зі мною розлучитись. Не сердся на неї за це, адже вона тільки мене й має. Я з нею не попрощався, хотів у такий засіб звільнити її від гіркоти прощання. Тобі ж я хочу сказати всю правду, щоб ти мені більше не заздрив. Дивись, я залишаю тобі все: і батьків, і батьківщину, і Івку. Вона не може належати нам обом. Мені на лузі було так важко... Якби тобі трапилось відчути те, що я відчував у ті хвилини, гадаю, що ти б цього не пережив. Мені здавалося, що я тону вдруге, але те болото, в яке ти мене цього разу штовхнув, ще глибше. Мати говорить, що я хворий і маю поганий вигляд, але я тут і не одужаю; там, на чужині, може, скоріше... Я даю тобі руку на прощання, дай мені також і твою, але без гіркоти, розстанемося як брати“.

— Я мовчки простягнув йому руку, — продовжував дядько. — Він потис її, підхопив свої речі й почав квапливо спускатися стежкою вниз. Я перехилився через хрест, що стояв там, аби ще раз побачити його. Він повернув своє гарне, сповнене глибокої туги обличчя до узгір’я, з якого він востаннє дивився на нашу оселю. Сльози котилися з його очей. Я хотів побігти, повернути його і сказати, що я все йому залишаю, а сам вирушу замість нього на чужину, але в мене не вистачило сили. І я дав йому можливість піти назавжди. Більше ми його ніколи не бачили.

Дядько знову заплакав, а разом з ним і Палко.

— Дядьку, розкажіть мені все до кінця, — після короткого мовчання попросив хлопчик. — Що сказала бідна матінка? Як ви передали їй все це?

— Ет, я їй нічого не передавав, синку, — сказав Филина. — Він сам про все потурбувався. У матері був у місті двоюрідний брат. На третій день він прийшов до нас і приніс речі, що їх Істванько повинен був купити в місті, а також лист, в якому він від щирого серця просив батьків не гніватись на нього за те, що він вирушив до Америки. Він ані словом не прохопився про те, що це я штовхнув його в болото журби. Це був чудовий лист. Ми його зберегли на пам’ять, і коли бідна матінка помирала, вона висловила бажання, щоб його поклали з нею в домовину. Я з усієї сили намагався замінити їй сина. Часто, дуже часто, коли мого батька вже не було в живих, матінка благословляла мене. Але це не приносило моєму серцю бажаного миру. Двоюрідний брат, який приніс нам листа від Істванька, сам хотів їхати до Америки. Він вже купив квиток на пароплав, але щось перешкодило його поїздці. Він жалівся Істванькові, що не може їхати, а той попросив його продати йому квиток. Гроші він позичив у дядька в рахунок своєї частки спадщини. Це ми йому потім відшкодували, бо той пароплав не прибув до місця свого призначення, він пішов на дно...

Бачиш, Палко, я все ж таки втопив свого брата. Не тікай він від мене, то сів би на інший пароплав і був би живий ще й сьогодні... Він помер, і кров його волає перед лицем Божим. І Бог мене достатньо покарав. Недовго я насолоджувався своїм щастям. З того часу, як прийшла звістка про загибель пароплава, Івка почала марніти. А коли в нас народився синочок, вона померла. У гарячці вона виказала, як палко кохала Істванька, і я зрозумів, що туга за ним вбила її. Тепер вони обоє в іншім світі, а я тут, зовсім самотній.

— А ваш син, де ж він?

— Його теж забрав у мене люблячий Господь. Після смерті Івки він застудився, і за три дні його не стало. Бог взяв його до Себе. Тепер я тобі все розповів, синку, але ти навряд чи зрозумів мене.

— Я розумію вас, дядечку, не думайте так! Ви страждаєте, що винні у загибелі Істванька. Я знаю, що це тяжкий гріх. Та хіба ви не можете так само, як священик Малина, впасти до підніжжя хреста і охопити ноги Ісуса, вірою прийняти прощення як дар Божий? У Біблії є вірш: „Ісус Христос прийшов у світ, щоб врятувати грішників, з яких я перший...“1 далі можна додати: „І я теж великий грішник, але я вірю, вірю, Боже, що Ти за мене вмер, і я кладу своє серце до підніжжя хреста, щоб Твоя свята кров омила його“.

— Залиш мені цю книгу на деякий час, щоб я міг на самоті більше почитати з неї, — попросив дядько Филина. — Може, Господь змилується наді мною і простить мені мою велику провину. Тепер прочитай далі з того місця, де ми зупинились. Я принесу свій пісенник, і ми щось заспіваємо.


## СЛУШНА ДУМКА


„Не забувайте гостинності, бо деякі через неї, не знаючи, прийняли ангелів“ (Євр. 13:2). Результат цієї гостинності на ділі випробували дядько Филина та мешканці його хижки. З прибуттям Палка Лессінга ніби Боже благословіння запанувало в їхній оселі. Палко їм у всьому допомагав і при цьому тримав хижку в чистоті й порядку.

— Знаєте, — говорив він, — Господь Ісус завжди поруч з нами. Ми не знаємо, коли Він зайде до нас, тому в нас завжди має бути порядок.

У Стево він навчився грати на флейті і тепер часто награвав свої тренчинські пісні. Коли Палко з іншими хлопчиками грав в квача чи піжмурки, то заходився більше за всіх. Але коли його просили прочитати вголос з його улюбленої Книги, він зразу ж ставав серйозним і сидів між ними, як колись дванадцятирічний Ісус в храмі. Присутність Палка благодійно впливала на Петра. Петро іноді бував впертим і неслухняним, і дядько змушений був його карати.

— Чому ти так часто примушуєш дядька Филину сердитися? — умовляв його Палко. — Скажи про все Господу Ісусу, розкажи Йому, що сатана спокушує тебе, і Ісус звільнить тебе від цього.

Ондрійко був більш м’яким і кмітливим, він у всьому покладався на Палка. Він вірив у те, що Господь Ісус знаходиться тут у них, тому треба бути завжди охайним і чистим. Та найголовніше — треба подарувати Спасителю своє серце. Так у Ісуса Христа стало одним маленьким учнем більше, і знову збулося те, про що

Ісус колись молився: „Славлю Тебе, Отче, Господи неба і землі, що Ти втаїв це від мудрих і розумних і відкрив те дітям; так, Отче, бо така була Твоя воля“ (Мтв. 11:25-26). Читаючи в Біблії те місце, де Господу Ісусу довелось так багато страждати і врешті-решт померти, Ондрійко усвідомив, що Ісусу довелося страждати й за його гріхи, і серце його стислося від болю.

Разом з Палком вони помолилися, щоб Господь Ісус простив їм усі їхні гріхи. Так Ондрійко прийняв Ісуса в своє серце. Він вже багато сумного пережив у своєму житті: його серденько вболівало й тужило, що ні батько, ні мати про нього не згадують. Траплялося, коли його ніхто не бачив, він плакав. Він часто думав про те, що буде з ним далі? Невже йому доведеться завжди жити у чужих людей? І тут з’явився Палко Лессінг, який розповів про доброго, прекрасного Ісуса, Який любить і його, покинутого Ондрійка, і Який хоче завжди перебувати з ним і ніколи його не залишить. Так маленький Ондрійко знайшов дивного друга — Ісуса Христа, і він у всьому хотів слухатися Його.

— Що ми будемо робити, коли поїде Палко? — часто запитували пастухи дядька Филину. — 3 того часу, як він у нас оселився, здається, що й сонце стало світити яскравіше.

— Так, він гарний хлопчик, — погоджувався Филина.

Ах, адже він сам більш за всіх має у ньому потребу!

І тому з яким полегшенням він зітхнув, коли від батька Палка прийшов лист, в якому Лессінг писав, що зможе повернутись тільки через шість тижнів, і просив дядька Филину на цей час залишити сина в себе. Прочитавши цей лист, всі застрибали від радощів, але найбільше радів Филина.

Ввечері, коли всі сиділи перед пастушою хижкою і Палко грав на флейті, несподівано з’явився старий лікар. Фідель радісно привітав лікаря, крутячи хвостом. Дунай, який простягнувся на весь зріст біля ніг свого маленького хазяїна, також підвів голову. Ні хлопчики, ні Филина не помітили, що прийшов лікар. Палко читав вголос із своєї книги про багатого хазяїна — начальника митників, який ще не знав Ісуса. Палко читав: „Потім Ісус, увійшовши в Єрихон, проходив через нього. І ось багатий чоловік на ім’я Закхей, начальник митників, бажав бачити Ісуса, Хто Він; але не міг за народом, бо був малого росту. І, забігши наперед, виліз на смоковницю, щоб бачити Його, бо Він повинен був проходити мимо нього. А коли Ісус прийшов на це місце, поглянувши, побачив його і сказав: „Закхею, злізай скоріше, бо сьогодні Мені треба бути у тебе в домі!“ Він зараз же зліз і прийняв Його з радістю. Усі бачили це та й почали нарікати, кажучи: „Він зайшов до грішного чоловіка!“ Закхей же встав і сказав Господеві: „Господи, половину маєтку мого віддам убогим, а коли кого скривдив чим, поверну вчетверо!“ Ісус сказав йому: „Сьогодні спасіння прийшло до дому цього, бо і він син Авраама! Бо син Людський прийшов, щоб знайти і спасти, що загинуло“ (Лук. 19:1-10).

— Дядечку, — звернувся Палко до Филини, перервавши читання. — Син Людський прийшов знайти і врятувати те, що загинуло. Зробіть так, як Закхей! І до вас Господь Ісус звертається зі словами: „... нині прийшло спасіння до дому цього“. Це стосується вашого серця, а також і мешканців цієї оселі. Адже Закхей з радістю прийняв Ісуса, і уявіть собі ту велику радість, коли Господь Ісус простив йому усі гріхи!

Лікар здивовано дивився на незнайомого хлопчика, а також на Филину, який, не сказавши ні слова, пішов-у дім. Тут Петро помітив гостя і разом з Ондрійком побіг до нього. Вони познайомили його з Палком, який зразу ж сподобався лікареві. Лікар назвав їм мету свого приходу: він шукає поблизу будиночок на кілька тижнів для своєї пацієнтки, яка потребує тиші, свіжого повітря і сонця.

— Слухай, Палко, — звернувся Петро до товариша, — адже ваш будинок зараз порожній. Твій батько повернеться тільки через шість тижнів, а ти живеш зараз у нас. Там було б зручно й добре для пані.

— Як ти гадаєш, Палко, — спитав лікар, — чи погодився б твій батько здати нам будиночок, у разі, якщо він нам підійде?

— Чому ж він не погодиться? — очі хлопчика сяяли. — Хіба не сказав Господь Ісус: „... був хворим, і ви піклувалися про Мене“ (Матв. 25:36). Якщо вам будинок сподобається, я дам ключ. Нехай хвора жінка приїжджає.

Було вже пізно, щоб іти дивитись будиночок, і вони вирішили піти туди наступного дня. Ввечері лікар ще довго говорив з дядьком Филиною. Перед сном Филина пішов провідати хлопчиків, як він робив це кожного вечора. Задумливо схилившись над Ондрійком, він довго дивився на нього. Чому? Зараз хлопчик мав гарний вигляд, трохи засмаг. Вплив чистого гірського повітря і простої, здорової їжі був помітний. Видно було також те внутрішнє щастя, яке вклав у його серденько Господь Ісус. Чому ж, недивлячись на все це, він викликав співчуття у Филини?

Вночі пройшов дощ, а вранці всю траву і листя на деревах було вкрито крапельками, які висіли, мов перлини, і в них відбивалося сонце. Все в природі славило Творця! Кожний співучий птах, кожна комаха приєднувалися до загального хору. Гори курилися, мов величний вівтар. Ніхто не здивувався, коли Палко, який був вожаком цього маленького товариства, заспівав пісню. Петро запитливо подивився на пана лікаря, немов чекаючи його підтримки. Ондрійко підхопив пісню своїм сріблястим, чистим голосом і по всьому лісі залунав спів:


Радість, радість невгавана!

Будьмо радісні завжди!

Промінь щастя, Богом даний,

Буде з нами навіки.


Бог нас Сам веде за руки,

З нами всюди й повсякчас.

Береже від горя й муки,

Чує нас на небесах!


Лікарю ця пісня була знайома з дитинства, і, приєднавшись до дитячих голосів, він радісно повторював за ними.

— Подивіться, як все сяє навколо нас! — радів Палко. — В кожній краплині роси іскриться частка веселки. Це краєчок одягу Ісуса. В цьому тихому вітерці ми також відчуваємо Його дихання. Він дуже близько! Він з нами! Ми не бачимо Його, тому що не змогли б витримати Його слави. Що то за чоловік був Мойсей! І навіть він не міг знести слави Господа. Ми тут, на землі, своїм життям повинні прославляти Його й примножувати

Його славу! Я гадаю, що ми сьогодні якраз робимо те, що треба Господу Ісусу. Ми шукаємо житло для одно— • го з Його хворих дітей. Хто знає, можливо, й тут проступить милість і слава Господа!

Лікар благодушно сміявся, дивлячись на Палка.

— Однак ти мудрець! А це й є, певно, твій будинок?

— Так, так! — радісно підтвердили хлопчики, а Дунай вже був біля дверей. — Якщо вам тут сподобається, то ми принесемо дрова, воду та квіти. У нас все чисто прибрано.

— Послухай, Палко, твій будинок якраз підходить моїй хворій, — зауважив лікар, оглянувши будинок всередині й зовні. — Я накажу привезти щось із меблів, на підлозі розстелемо килим, щоб хвора не застудилась. Ваше ліжко й стіл ми перенесемо до кухні, це буде для її покоївки. Вікна, правда, малі, але їх аж три, і сонячне світло в достатній мірі потрапляє до кімнати. А яка краса навкруги! Чудова полонина, а позад неї — зелений килим і високі гори! Криниця теж є; шкода тільки, що лави немає.

— А ми попросимо дядька, щоб він прислав Стево, і той змайструє гарну лаву, — запропонував Ондрійко. — А я можу поки що замість нього пасти череду.

Лікар погладив золотаве волосся хлопчика.

— Я б охоче подивися, як ти впораєшся із цим.

— А він і не повинен пасти, — сказав Палко. — Цьому добре дають лад Бєлко з Цараєм, вони дуже розумні собаки.

— Ну, ми подивимось, що ще можна буде зробити, але лава необхідна. А зараз чи не дасте мені води?

Палко приніс кухоль, розмальований строкатим візерунком, і такий же глечик. Попивши, вони сіли біля струмочка, милуючись чудовим краєвидом. Лікар дістав сир і хліб. Дядько Филина нікого не забув, навіть Дунай і Фідель отримали свою частку. Усі заходилися коло їжі, і ця невибаглива піджива виявилася дуже смачною.

Лікар бачив, з яким апетитом його задоволені супутники уминали за обидві щоки цю просту їжу.

— Палко, — звернувся лікар до хлопчика, — ти сказав, що ви хочете принести сюди дрова. Це не потрібно. Я накажу привезти віз дров і нарубати їх. Але якщо ви хочете сходити за квітами, то це буде дуже гарно. І ще, моя пацієнтка повинна щодня пити кисле молоко. Поки вона ще слаба, чи не змогли б ви приносити їй молоко кожного ранку. Коли ж вона одужає й зміцніє, то сама буде приходити до вас за ним. Ну як, домовились? Хочете ви мені допомогти, аби жінка швидше одужала?

Всі з радістю виказали готовність допомогти лікарю.

— Я вам зараз розповім дещо про неї. Довгі роки вона часто ночі напроліт не спала, а вдень спала мало; таким чином, їй не вистачає багато годин сну. Вона хотіла б надолужити втрачене, але не може. Вона нещасна жінка, яка пережила багато страждань. Буде добре, якщо ви допоможете мені розвеселити її, вона тоді швидше одужає.

— А ця пані вміє говорити по-словацьки? — серйозно запитав Палко.

— Ти розумний хлопчик! Про це я зовсім не подумав. Але почекай, я якось чув, як вона говорила по-чешськи. Думаю, що ви зрозумієте один одного. Ну що, допоможете мені?

— Охоче, охоче! — запевнили хлопчики одностайно. — Якщо тільки дядько дозволить.

Хлопчики повертались додому в піднесеному настрої. Лікар розпрощався з ними біля скелі, передавши Филині дрібно списаний аркуш паперу. Прочитавши його, Филина кивнув на знак згоди. Він послав Стево, щоб той змайстрував лаву і дозволив хлопчикам кожного дня приносити хворій пані кисле молоко й квіти.


## ВЕСЕЛІ ПОМІЧНИКИ


І знову була неділя. До церкви ніхто з мешканців пастушої хижки не пішов. Вранці вони всі разом прочитали главу із Слова Божого, заспівали гімн і помолилися, а потім кожний вирушив у своїх справах. Филина отримав запрошення від управляючого замком. Хлопчики хотіли сходити в будинок Палка, але в них не було ключа, щоб увійти туди — він був у лікаря. І все ж їм хотілося знати, чи привезли дрова? Ніхто не зміг би передати їхнього здивування, коли, підійшовши до оселі, вони побачили, що вікна широко розчинені, а на кухонному вікні сиділа велика біла кішка з красивою стрічкою на шиї, а на ній висів позолочений дзвіночок. Побачивши кішку, хлопчики зраділи, що з ними не було собак. Фідель був десь із своїм хазяїном, а Дунай бігав у лісі.

— Та тут вже хтось оселився?! — здивувався Ондрійко.

— Зрозуміло, адже кішка сама б не сиділа, — підтвердив Палко.


Вони тихо обійшли навколо будинку. На дворі були складені дрібно наколоті дрова. Порадившись, вони вирішили сходити за квітами, а тим часом, можливо, хтось встане. І коли через годину вони повернулися, несучи кожний по величезному оберемку квітів і свіжих гілок, які дбайливо підібрав і склав Палко, вони помітили, що двері будинку були розчинені, а з димаря йшов дим.

Тут на порозі з’явилася літня жінка у чорному платті і білому чепці. Її доброзичливе обличчя мало вираз стурбованості, і її погляд ніби говорив: „Ну з чого я повинна розпочати? Що мені робити?“

— Мабуть, їй щось треба, — сказав Палко.

Хлопчики підійшли до будинку й привіталися з жінкою. Вона відповіла на їхнє привітання по-чешськи. Її добрі очі засяяли, і вона здивовано поглядала на хлопчиків та на їхні великі букети.

— Ви, мабуть, доглядальниця тієї хворої пані, яка буде тут жити? — почав розмову Палко. — Ми обіцяли лікарю, що принесемо квіти. Ось ми їх і принесли. Вони вже трохи зів’яли, але у воді відійдуть і знову стануть свіжими.

— Дякую вам! Це втішить мою хазяйку, — сказала жінка, беручи квіти у хлопчиків і ставлячи їх у воду.

— Ви недавно прибули сюди і, мабуть, ще не призвичаїлися. Можливо, вам потрібно щось таке, чого у горах немає, — дбайливо зауважив Палко. — Ви нам тільки скажіть, ми із задоволенням допоможемо.

— Я вам буду дуже вдячна, діти, якщо ви мені допоможете. Ми з собою все привезли, тільки солі та масла в нас немає, наш мішок з продовольством через неуважність залишився у вагоні. Ми повинні були приїхати сюди сьогодні вранці, але прибули вчора ввечері. Тому пан лікар не зміг нас зустріти, а я тут ще не огледілась.

— Сіль і масло ми зараз принесемо! Наша пастуша хижка знаходиться тут поблизу, — відповів Петро. — Кисле молоко теж має бути готове. Ходімо, Ондрійко!

— З пастушої хижки?.. Молоко й хліб?.. — здивувалася жінка.

— Це від нас, — пояснив Ондрійко. — Але ми повинні йти, щоб ви вчасно могли все отримати.

— А я поки що залишусь тут, — сказав Палко. — Цей будиночок належить моєму батькові, і я можу вам підказати, як вам зручніше влаштуватись.

— Ось воно як! Це ваш будинок? Тоді ти дійсно зможеш порадити, де мені розмістити всі наші речі. Але як тебе звуть?

— Палко Лессінг, а він — Петро Филина, а це — Ондрійко Гемерський.

— Як звати третього хлопчика? — здивовано перепитала жінка.

— Гемерський. Ці три пасовиська на схилах гір належать його батькові. Пан лікар через це й влаштував Ондрійка до дядька Филини, щоб він трохи зміцнів. Він дуже слабкий, але з того часу, як він знаходиться у дядька Филини, він став здоровіший і міцніший. Але як ваша пані? Чи спала вона вночі?

— Ах, моя пані! Якби вона тільки знала... — зітхнула жінка. — Чи спала вона вночі, я не знаю, проте зараз вона спить так міцно, як давно вже не спала. Ну, ходімо, Палко, зайдемо тихенько в дім.

Добре, що між кухнею і світлицею знаходилися ще сіни і не було чутно, що робилося всередині. В особі Палка стара жінка придбала гарного помічника. З кухні, яка тепер була схожа на ярмарок, вони винесли скрині, валізи, ковдри, одяг і все прокладали в чистенькій комірчині, про існування якої жінка навіть не підозрювала. Деякі речі Палко розставив на полках, які змайстрував Лессінг, інші — повісив на стінах. Скриню з посудом і кухонним начинням було тіткою тут же розпаковано. Потім Палко дістав віника і підмів кухню, бо з речами і розпакуванням вони нанесли багато бруду й зняли куряву. Потім він розстелив на столі скатертину, збігав за джерельною водою й поставив на стіл глечик з квітами.

Коли все було готове, прийшли його товариші, спітнілі від швидкої ходи. Ондрійко ніс круглий, заплетений соломою глечик з вузьким горличком і глечик з кришкою, а в Петра за плечима висів важкий вузлик.

Коли жінка повернулася із світлиці, вона ледве повірила своїм очам: на столі лежала паляниця, стояла нова сільничка з сіллю, в одній з мисок був сир, в іншій — свіже жовте масло, поруч — глечик з молоком. В грубі весело потріскували дрова, іскрився вогонь. Хлопчики сиділи на лаві перед вікном, а Палко стояв перед ними.

— Як, діти, ви вже тут?! — здивовано вигукнула жінка. — І чого ж ви тут тільки не принесли?!

— Тільки те, що ви хотіли, — відповів Петро. — В цьому кухлі кисле молоко, а в цьому глечику — свіже. Ондрійко подумав, що, може, кисле молоко не сподобається пані, і ви тоді зможете зварити їй каву. Він також взяв масло й сир.

Петро дуже пишався Ондрійком. Хлопчики здивувались, побачивши сльози на очах у жінки. Вона їх витерла, поцілувавши своїх маленьких помічників.

— Ти правий, Ондрійку, сьогодні я зварю каву, і ви всі зі мною поснідаєте. А тим часом, може, й моя хазяйка прокинеться.

Поки варилася кава, хлопчики довідалися, що жінку звуть пані Моравець, але вони можуть звати її „тітка“. Вона розповіла їм, що народилася в Ерцгеберзі, в такому ж самому будиночку. Пізніше її батьки емігрували до Америки, там вона вийшла заміж; але після того, як вона втратила свого чоловіка й дочку, ось вже десять років служить у цієї хазяйки, піклуючись про неї, як про свою рідну дочку.

Не встигли хлопчики оком зморгнути, як перед кожним стояла красива чашка із запашною кавою і лежав великий шматок пирога. Загублений, точніше, забутий мішок з продовольством все ж таки знайшовся. Було б шкода, якби вони не змогли покуштувати такого смачного пирога!

Тільки вони поснідали, як із світлиці почувся дзвіночок. Тітка, як молода, побігла на виклик.

— Нам треба йти, — сказав Петро.

Ондрійко поглянув на Палка, чекаючи, що той скаже. А Палкові тимчасом вдалося підманити до себе кішку хазяйки. Вона сиділа біля нього і, наче білка, брала з його рук передніми лапками розмочені в каві шматочки пирога.

— Ми не можемо залишити невимитий посуд. Тітці треба допомогти, адже в неї тут більше нікого немає, — сказав Палко і побіг з відром по воду.

Петро тимчасом пішов по дрова. Ондрійко був у кухні і грався з кішкою, коли несподівано відчинилися двері з кімнати, і спочатку він почув голос тітки, а потім ще інший голос... Кров прилинула до серця Ондрійка. Йому здалося, що цей голос лунає з далекої таємничої країни спогадів... Що говорилося, він не розумів. Кішка, видершись з його рук, стрибнула до дверей. Двері були тільки трішки відчинені, просунувши лапку, вона відчинила їх і зникла в кімнаті. Але Ондрійко був настільки заглиблений у в свої думки, що нічого не помітив. Тільки повернення хлопчиків вивело його із задумливості. Палко перемив посуд, Петро допоміг витерти, і, привівши все до ладу як тільки змогли, вони, крадучись, вислизнули за двері.


## ВПІЗНАЛИ ОДИН ОДНОГО


Сім днів... Який короткий і все ж який часто довгий проміжок часу! Що тільки можна пережити за ці дні! Іноді думаєш: невже все це вже минулося?

Так само й Ондрійко Гемерський, що самотньо крокував лісом, думав про себе: чи було те, що він пережив за ці останні дні, дійсністю, чи це було тільки марення. Ні, це було насправді! Хвора пані вже приїхала і жила в будинку Палка. Але Ондрійкові ні разу не вдалося побачити її, хоча він вже три дні приносив їй молоко. Тітка завжди говорила, що пані спить і їй необхідно багато відпочивати. Ах, чого вона спить якраз тоді, коли він приходить? З Петром вона вже розмовляла і навіть подарувала йому коробку з солодощами. Палко вже читав їй із своєї книжки. Він сказав, що вона така ж вродлива, як і його матуся. Тільки Ондрійко ще не бачив її. Скільки вже він молився про це! Сьогодні вранці він особливо молився, щоб вона не спала у той час, коли він прийде, щоб, нарешті, побачити її і хоча б привітатися. Останнім часом молоді пастухи, особливо Стево, давали йому зрозуміти, що ці пасовиська належать його батькові, а значить, і йому. І коли вони давали йому сир і масло для пані, то давали щедро: „Бери, адже це все твоє!“ Ця думка йому дуже подобалась. „Це все наше! Якщо Палко має право говорити: наш будинок, то чому він, Ондрійко, не може говорити: наші пасовиська, наші землі, наші ліси! Значить, ця дама приїхала до нас, хоч і живе в будинку Палка, — думав хлопчик. — Коли вона трохи одужає, вона сама прийде по кисле молоко“.

Охоплений такими думками, Ондрійко не помітив, як опинився на перехресті, звідки одна стежка вела до скелі, а інша — до маленького будиночка на полонині. Повітря було свіже й чисте, з пасовиська долинав голос дзвоників. „Це ягнята бавляться, дзенькіт їхніх дзвоників відрізняється від інших“, — усміхнувшись, подумав Ондрійко і побіг до лави, щоб там трохи відпочити. Але, на його здивування, лава була вже зайнята. Жодна з лісових фей, що про них розповідав Стево, не могла бути гарнішою за ту, яку він зараз побачив. Ой, яка вона була вродлива! Лаву, на якій вона сиділа, було вкрито килимом, збоку лежала подушка, на яку спиралась біла рука жінки. Її погляд був спрямований у далечінь.

Хлопчик поставив глечик на землю і, склавши руки як для молитви, дивився на це миле, бліде обличчя. І знову йому здалося, що хтось бере його в свої обійми й несе у далеку країну спогадів. Пані все ще не помічала хлопчика. А шкода! Сьогодні він мав такий гарний вигляд! У суботу лікар приніс йому новий костюм, майже такий, як у Палка: сорочка з широкими рукавами, вузькі штани, високі чобітки, круглий кашкет і маленький в’язаний жакет. Петро теж одержав костюм, який звичайно носять в цій місцевості. Ондрійко був дуже радий, що тепер не відрізняється від своїх товаришів, і вчора в церкві багато прихожан поглядали на них.

Ах, якби пані подивилася в його бік! Але вона все ще дивилася удалину. Так, це вона жила в домі Палка! Ніхто інший не міг сидіти на цій лаві. З нею була її біла кішка. Виходить, пані вже встала, а він тільки зараз приніс їй сніданок! Невже він запізнився? Адже кисле молоко треба ще підігріти, коли ж вона тоді буде снідати?

Набравшись сміливості, Ондрійко привітався з нею. Жінка здригнулася і здивовано подивилась на хлопчика, що несміливо підходив до неї.

— Доброго ранку, — промовив Ондрійко, вклоняючись. — Я приніс вам кисле молоко, але, напевно, трохи запізнився. Я дуже поспішав, не гнівайтесь, будь ласка!

— Ти приніс мені молоко? — здивовано спитала пані. Вона встала і взяла з рук хлопчика важкого глечика. — О, він заважкий для тебе!

— Та ні! — несміливо заперечив хлопчик, дивлячись великими очима на пані.

О, який він був щасливий, що нарешті побачив її. Вона розмовляла з ним і навіть взяла його за руку!

— Як тебе звуть?

— Ондрійко.

— Ти теж живеш тут, у горах?

— Так, я живу в дядька Филини. Мені там дуже подобається.


Пані пішла з хлопчиком до будиночка, несучи глечик. Вона була середнього зросту, і в її поставі й рухах було щось князівське.

— А чому молоко не принесли Петро чи Палко? — спитала вона, прагнучи залучити Ондрійка до розмови.

— Ми носимо по черзі.

— По черзі? Але ж я тебе жодного разу не бачила!

— Я приношу молоко вже в третій раз, але ви завжди спите.

— Он як? Отже, я проспала твої відвідування? Але сьогодні я тебе так швидко не відпущу. Ти повинен у мене відпочити й поснідати зі мною. Подивись, он і тьотя вже чекає на нас!

Пані підійшла до тітки й віддала їй глечика.

— Подивіться, хто сьогодні приніс нам кисле молоко. Ви, звичайно, вже знайомі, але ми зустрілися сьогодні вперше. Я вас прошу пригостити мого гостя гарним сніданком.

У тітки трохи тремтіли руки, коли вона брала глечик. Сказавши, що поквапиться підігріти молоко, вона зникла в будинку. О, як зрадів Ондрійко, що Господь відповів на його молитву! Петро розмовляв з пані тільки на кухні, його ж вона запросила до кімнати! А як там було чудово: плюшова канапа, крісла й інші дорогі речи — майже як у замку Гемерських. Він сидів з нею на канапі й розглядав малюнки у великій книзі. Це були красиві види міст та їхніх охресть. Вона показувала йому їх, розповідаючи й називаючи ці міста.

— Ви були у всіх цих містах? — наважився запитати хлопчик.

Її обличчя вкрилося смутком.

— Так, Ондрійку! Але зараз у мене одне бажання й прагнення: назавжди залишитись у цих горах, забути про існування того злого світу і ніколи більше не бачити його.

Тут тітка принесла сніданок, і вони сіли за красиво накритий стіл. Перед їжею він завжди молився, так він зробив і тепер. І від радості, що переповнювала його серце, він додав іще: „Дякую тобі, дорогий Ісусе, що Ти почув мою молитву“.

Пані вже піднесла до рота склянку з молоком, але почувши молитву Ондрійка, поставила її назад і, ніби зніяковівши, нахилила голову. Сльоза нависла на її довгих віях.

Коли вони поснідали, пані несподівано запитала в Ондрійка, про що він молився Ісусу. Він зізнався, що давно хотів побачити її і тому часто заздрив своїм товаришам. Тепер його бажання здійснилося, і він вдячний Ісусові за це. Він попросив у неї дозволу подивитись ще іншу книгу, яка лежала на столику. Там були тільки фотокартки. На багатьох картках була знята пані, але скрізь на ній було дивне вбрання. На одній картці вона була загорнута в широку мантію, на голові в неї була корона. Внизу було написано: „Мері Славковська у ролі Марії Стюарт“. Ондрійко довго дивився на фотокартки.

— Чому ти так уважно вдивляєшся в ці фото, — спитала пані, погладивши його кучері.

— Це скрізь зняті ви? Значить, ви грали у театрі?

Вона здивовано подивилась на нього.

— Невже ти знаєш щось про театр? Хіба ти там колись був?

— Ні, — обличчя хлопчика посумнішало.

— Що з тобою, Ондрійко? — запитала вона, обіймаючи хлопчика.

— Ах, моя мама теж, мабуть, знята на таких фотокартках.

— Твоя мама? — здивовано запитала пані. — Хіба вона не селянка?

— О ні! — очі хлопчика засяяли. — Вона знаменита співачка. Але я її ніколи більше не побачу, бо вона мене давно забула. У мене нікого немає, хоча мої батьки живі. Я довго журився через це. Але з того часу, як з нами Палко і я прийняв Ісуса Христа у своє серце, я не почуваю себе самітнім і кинутим, тому що знаю: Ісус любить мене і Він зі мною...

Хлопчик замовк, оскільки дама раптом зблідла; рука, що обіймала хлопчика, опустилася, і тихий стогін зірвався з її губів.

— Тітонько!.. — скрикнув зляканий хлопчик.

На щастя, в кімнату швидко вбігла тітка Моравець. Вона змочила мертвяно-бліде обличчя пані водою й дала їй нюхальний засіб. Підклавши їй під голову подушку, вона вклала її на канапі, і через деякий час пані прийшла до свідомості. Тітка зразу взяла Ондрійка за руку й повела його в кухню. На його злякані запитання вона лише відповідала, що пані дуже слаба і потребує на відпочинок.

Ондрійко повинен був їй розповісти, про що вони розмовляли. Тітка зітхала й гладила хлопчика по голові, примовляючи: „Так повинно було статися, і чим раніше, тим краще!“ Вона не стала затримувати Ондрійка, коли він сказав, що повинен йти додому, але нести назад глечик йому не дозволила.

— Нехай Палко зайде до нас після обіду. Він обіцяв хазяйці, що проведе її до пастушої хижки. А з завтрашнього дня вона сама буде приходити на пасовисько й пити там кисле молоко, так наказав пан лікар.

— Але ж вона ще хвора, — стурбовано сказав хлопчик.

— Вона вже не хвора, тільки квола, а цю кволість треба подолати.

Ах, у світі немає блаженства без домішок гіркоти. Якби зустріч з пані не закінчилась так дивно, Ондрійко повернувся б додому гордий і щасливий.

Дядько Филина знайшов його в лісі заплаканим. Піднявши його на свої сильні плечі, він поніс його до хижки. По дорозі Ондрійко все розповів, і Филина довідався про причину його журби.

— Дядечку, я, мабуть, сказав їй щось дуже погане, хоч я не знаю що, і тому вона так розхвилювалася, — схлипуючи, говорив Ондрійко.

— Не плач, — заспокоював його дядько. — Ти сказав те, що тобі Господь вклав у вуста. Ще сьогодні, до її приходу сюди, все владнається.

Дядько Филина приніс втомленого хлопчика в свою комірчину і поклав у ліжко, присівши на край. Він ще довго сидів біля нього, гладячи його волосся, і скоро Ондрійко солодко заснув. Сумно подивившись на нього, Филина тихо вийшов. Через півгодини пастухи бачили дядька, вдягненого по-святковому і крокуючого в напрямку скелі. Вони думали, що він іде у місто і здивувались, оскільки він тільки вчора був там.

В цей самий час і в будиночку Палка чулося гірке ридання, яке не так легко й швидко вщухло, недивлячись на всі зусилля тітки Моравець. Схлипуючи, пані говорила: „Він був тут, мій маленький, любий синочок, і я цього не знала! Цей важкий глечик він приніс мені сам... Він хотів мене побачити, але він мене не впізнав, та й як він міг!.. Адже я сама його не впізнала! Він думає, що мати давно забула про нього... Але це неправда! Всі скарби світу не змогли б замінити мені його! Його, мій втрачений скарб! Батьку мій, батьку! О, якби ти знав, що сталося з твоєю дочкою! Ти вчив її складати руки для молитви, але вона це забула!.. Я — жорстока мати! Якби ти тільки знав, що всі твої перестороги збулися у повній мірі!..“

Жінка заридала ще голосніше. Тітка вийшла, почувши кроки в сінях. Повернувшись через деякий час, вона запитала, чи може пані прийняти пана Филину, який прийшов поговорити з нею у дуже важливій справі. Через хвилину пастух сидів у кімнаті.

— Я прийшов до вас, пані Славковська, — почав він холодно. — Гріху, що ви його скоїли щодо Ондрійка, повинен бути покладений край, раз і назавжди. Лікар мені сказав, що ви — його мати, а мій хазяїн — його батько. І що ж?! Лагідна дитина, яка потребує любові, повинна рости, як говориться в одній пісні: „Ні батька, ні матері, ні сестри, ні брата. Чому ж, моя доле, ти так гіркувата?“

Голос його лунав суворо. Жінка благально звернулася до нього:

— Що ж мені робити? Адже вони забрали його від мене й присудили Гемерському. Мій адвокат зробив все залежне від нього, але все було марно.

— Чи стали б ви зараз любити його й дбати про нього, як належить справжній матері, якби мій хазяїн повернув вам його?

— Чи стала б я?! Я не заслуговую на те, щоб у мене таке питали. Хоч вірте, хоч ні, але я віддам все, аби тільки повернути його. Адже він любить мене, негідну.

— Так, він любить вас так, як тільки може любити дитина. Через те я й прийшов до вас. Сьогодні, або ніколи, Бог дає вам можливість одержати назад ваш скарб. У вашого колишнього чоловіка великі борги. Управляючий отримав наказ таємно продати маєток. Якщо у вас достатньо грошей, а лікар сказав, що ви їх маєте, тоді купіть його з перших рук, поки він не потрапив до ділків. Коли ваш адвокат доведе до відома пана Гемерського, що ви купляєте маєток і переводите його на ім’я хлопчика, то син залишиться у вас. Гемерський завжди говорив, що маєток перейде до Ондрійка, оскільки він його первісток, і про це знають всі навколо. Якщо цей чудовий маєток стане власністю сина колишнього володаря, то в цьому немає нічого ганебного. При розумному управлінні він буде приносити більші прибутки, аніж тепер. Якщо ви зараз витратите на це велику суму грошей, воно, безумовно, буде того варте.

— Ах, дядьку Филина! — жінка схопила дядькову руку. — Як я вам вдячна за вашу добру й мудру пораду! Чим я зможу вам віддячити? Я не знаю, чи вистачить у мене моїх наявних грошей, але в мене є коштовності, і я зможу заплатити за маєток; щось у мене навіть залишиться на перші часи. Не така вже я недосвідчена у сільському господарстві, як вам вважається. Я дочка фермера. Але хто ж купить мені маєток? Мій адвокат у від’їзді.

— Ми звернемося до пана лікаря. Ви поїдете з ним до управляючого маєтком і там про все домовитесь. Йому доручено таємно продати замок. Як тільки маєток буде належати вам, починайте клопотати й за хлопчика. Така, в усякому разі, моя думка. Але Ондрійкові ви сьогодні повинні сказати всю правду, щоб він більше не мучився. Прийдіть сьогодні після обіду; я пришлю Палка, щоб він вас провів.

Филина встав.

— Я б не прийшов до вас сьогодні, бо ви ще слабі, але продаж не чекає, та й Ондрійко так гірко плакав. Він думав, що сказав вам щось погане, і через те ви втратили свідомість. Хлопчик дуже лагідний. Йому потрібне не тільки фізичне загартування, його серцю потрібна материнська ласка... Отже, нехай Господь буде з вами!

— Дядьку Филина! — жінка заступила йому дорогу. — Чи відомо вам, чому я розлучилась з Гемерським? Чи ви гадаєте, що я кинула його через зраду, бо була співачкою?

— Пан лікар мені сказав, що мій хазяїн поставився до вас несправедливо. Подальше мене не стосується. У кожного з нас достатньо особистих гріхів. Бог бачить нас і знає нас. „Не судіть, і не судимі будете...“

Завжди грубий голос Филини в останніх словах прозвучав майже лагідно. Він подав жінці руку і вийшов.


* * *


— Дядьку Филина! Ви вже повертаєтесь з міста? — пролунало поруч.

Перед ним стояв Палко, тримаючи у руках кошика з грибами.

— Я не був у місті, Палко. Але що ти тут робиш?

Филина сів на пень, оброслий мохом. Хлопчик приліг поряд на м’які мохові „подушки14.

— Я відносив лист для Стево. Стево дуже зрадів, що його мати знову здорова, адже вона була хвора. Слава Господу!

— Я теж радий, вона добра жінка. Якщо в сина немає матері, він також втрачає й батьківщину, — задумливо сказав Филина. — Де ти знайшов такі гриби?

— Правда, гарні? Вони мені зразу впали в око. Йошка приготує їх нам на вечерю.

— Гаразд, але найкращі відбери та віднеси після полудня жінкам у ваш будинок. Вони дуже зрадіють. І повернешся назад із пані.

— Я насправді повинен привести її? Чи не буде це для неї дуже далеко? — стурбовано спитав хлопчик.

— Не думаю, ви йтимете повільно.

— А якщо вона все ж не зможе, дядьку?

— Я її тільки що бачив, звідти й повертаюсь.

— От як! Ви її бачили? Ви до неї зайшли, повертаючись з міста?

Дядько деякий час помовчав, щось обмірковуючи.

— Палко, я хочу тобі щось сказати. Якщо Господу буде потрібо, то ти допоможеш мені в одній нелегкій справі?

— З задоволенням, ви тільки скажіть!

— Хазяїном цих пасовиськ на схилах гір є батько Ондрійка. Це ти знаєш?

— Так, я це знаю.

— А та вродлива пані, — він показав у напрямку будиночка Лессінга, — його мати.

— Що?! — вигукнув Палко, підскочуючи. — Що ви сказали? Його мати? Чому ж вони не разом, і Ондрійко не з ними?

— Тому що вони розлучені, і в пана Гемерського вже кілька років як інша дружина.

Палко опустився на коліна.

— Хіба Господь Ісус дозволив їм так робити? Адже в Біблії написано, що цього не можна робити.

— Знаєш, Палко, у світі багато діється, чого Бог не хоче, так і це. Я знаю, що це гріх, але коли вже так сталося, нічого не вдієш. Пані ще до свого шлюбу була відомою співачкою в Америці. Гемерський одружився з нею і привіз її в Європу до своїх батьків. Рідні на нього розсердилися, оскільки вона була не шляхетного походження. Вони були з нею дуже непривітні, та й він не приділяв їй належної уваги. Наскільки мені відомо, він не з тих, хто стане захищати свою жінку. Можливо, він і розкаявся, що не оженився на якій-небудь графині. Що було між ними, я не знаю. Але я знаю, що одного дня, коли чоловіка не було, вона взяла хлопчика і покинула його. Вони в той час жили в Будапешті. Грошей у неї було небагато, а їй потрібно було забезпечити і себе, і хлопчика, от вона й повернулася знову до театру. Гемерський звернувся до суду, скаржився, що вона його покинула й не бажала повернутись. Почався процес, і шлюб було розірвано. Хлопчика присудили батькові, і врешті-решт він опинився у нас. Поки хлопчик знаходився у людей, під опіку яких віддала його мати, він чув про неї тільки гарне. Та коли він опинився у людей, до яких віддав його батько, то нічого доброго про свою матір він вже не чув. Та це й зрозуміло. Таким чином, у хлопчика з’явилися різні думки щодо його матері, і все ж він рветься до неї і тужить за нею. Тому я тільки що був у пані, щоб порадити їй, яким чином вона може знову повернути собі хлопчика і просив її сьогодні ж відкритись Ондрійкові. Я розповів тобі це, Палко, для того, щоб ти підготував Ондрійка до цього побачення, скажи йому, хто сьогодні прийде до нас.

Навкруги було тихо. Дядько подивився на задумливого хлопчика.

— Чи ти скажеш йому все це, Палко?

— Так, дядьку. Але перед цим я повинен попросити сили у Господа Ісуса, бо це нелегке завдання. Як добре, що Ондрійко вже належить Ісусові! Він допоможе й своїй матері знайти шлях до Нього.

— Ти розумний хлопчик, — сказав старий пастух.

— Але, дядьку, — знову заговорив Палко, — коли ви нарешті скажете, що цілком належите Господу Ісусу?

Благаючий ласкавий голос хлопчика викликав сльози на очах чоловіка.

— Я й сам не знаю, що тобі на це відповісти, синку. Мені й самому дивно; але з тих пір, як я вчинив так, як колись Закхей, у мене таке почуття, ніби великий тягар звалився з мене, і те, що обтяжувало мене, пішло кудись. Часом мені здається, що Син Божий дійсно живе в мені, і коли я читаю Біблію, я відчуваю, ніби Він живе в моєму серці і розкриває мої сліпі очі. Тепер я не знаю, синку, що мені ще належить зробити.

— Ах, дядьку! — вигукнув Палко, стрибаючи від радощів. — Ви Його вже прийняли! Він зняв з вас тягар і взяв його на Себе.

— Що ти говориш, хлопчику?! — вигукнув здивований Филина. — І це все?

— Так, це все. Ми повинні тільки вірити Йому і довіряти. Адже ви знаєте, що Він говорить: „Прийдіть до Мене всі знеможені й обтяжені, і Я заспокою вас! Візьміть ярмо Моє на себе і навчіться від Мене, бо Я лагідний і покірний серцем, і знайдете спокій душам вашим. Бо ярмо Моє не важке, і тягар Мій легкий“ (Мтв. 11:28-30). От ви до Нього прийшли, і Він вас заспокоїв!

— Я вірю в це, синку; я вірю і також розумію, як і Закхей. Він прийшов знайти і врятувати загибле; Він і мене, загиблого грішника, шукав, і я’ дав Йому мене знайти.

Коли вони через деякий час схилили коліна, радість і велике свято були на небі, оскільки ще одна людина прийняла в серце своє Ісуса Христа, бо написано: „А тим, хто прийняв Його, віруючим в ім’я Його, дав владу бути дітьми Божими“ (Іоан 1:12). Таким чином ангели записали нове ім’я у Книгу Життя.

Перший раз в житті Филина від щирого серця молився Богові, Отцю своєму. Він дякував Агнцю за Його смерть, за спокутування і прощення, а також за те, що Він прислав до них Палка.

— Тепер мені не треба за вас молитися, — сказав Палко після молитви. — Відтак я буду молитися за матір Ондрійка, щоб і вона знайшла Ісуса і довірилася Йому.

Вони разом пройшли ще деяку відстань, потім дядько звернув на стежку у напрямку пасовиська, а Палко — у бік пастушої хижки, співаючи при цьому так голосно, що луна наслідувала його в горах.

Весь післяобідній час пішов на прибирання оселі. Хлопчики скребли й підмітали до тих пір, поки ніде не залишилося ані порошинки. Ондрійко приніс величезний букет квітів, щоб із них сплести гірлянду. Коли гірлянда була готова, дядько приладнав її над дверима.

— Тепер я піду, — сказав Палко, коли все було готове. — Ондрійку, ходім зі мною. Я тут поблизу бачив чудові квіти, ти їх можеш зірвати.

— Вірно, якраз прийшов час, — підтримав дядько, — ідіть разом.

Ондрійко охоче пішов з Палком. Весело побігли хлопчики до лісу і, знайшовши галявину з безліччю квітів, нарвали чудовий букет.

— Посидьмо трохи, — запропонував Палко. — Ондрійку, я хочу тебе про щось запитати: ти хоч трішки пам’ятаєш свою матір?

— Мою матір? — зітхнув Ондрійко. Він не чекав такого запитання. — Зовсім мало. Я добре пам’ятаю, що вона була дуже вродливою і чудово співала.

— А якби вона несподівано прийшла до тебе, ти б зрадів?

— До мене прийшла?.. — широко відкривши очі, Ондрійко дивився на Палка. — Вона не може прийти сюди заради мене, адже я належу моєму батькові, а не їй.

— Що тобі розповідала про неї та жінка, в якої ти жив останнім часом?

— Що матінка більше любила театр і тому покинула мене і батька.

— І ти цьому вірив? — запитав, спохмурнівши, Палко.

— О ні! Я не вірив, бо я дуже любив її.

— І не вір! Мені сказав дядько Филина, що вона тому пішла від вас, що родина твого батька не любила її, бо вона не була шляхетного походження. До театру вона повинна була повернутись, тому що не мала ніяких засобів до існування. Твій батько привіз її здалеку, і повернутись туди вона ніяк не могла. Що ж їй залишалося робити? Що таке театр, я не знаю. Але якщо там вона тільки співала, в цьому не було нічого поганого. Якби вона знала Господа Ісуса, як ми з тобою, то Він би їй щось інше порадив і допоміг. А якщо те, що вона колись зробила, було погано, то одного чудового дня, коли вона пізнає Бога і попросить прощення, Він їй все простить; але наше завдання — про Нього розповісти. І це повинні зробити ти і я.

— Ми? Але ж вона далеко звідси!

— Не вір цьому, Ондрійко. Господь Ісус прислав її сюди до нас. Пані в нашому будиночку — це і є вона.

— Це вона?! — підскочив здивований Ондрійко. — Так, так, це вона! Такий вона мала вигляд. І цей голос! Через те мені й здавалося, що я чую знайому казку, коли говорив з нею і дивився на неї. Я її трохи впізнав, але вона мене не впізнала, — сумно зітхнув хлопчик, і його очі наповнилися сльозами.

— Як би вона тебе впізнала в цьому селянському вбранні? Ми з Петром ледве впізнали тебе.

— Ти так думаєш? — спитав Ондрійко, трохи заспокоївшись. — Палко, візьми мене з собою до неї, адже вона не знає, що я — її Андраш.

— Вона вже все знає. Дядько Филина був у неї і розповів їй все.

— Ах, візьми мене з собою, адже я її так засмутив, що вона трохи не померла!

— Так, підемо! Видно, це воля Господа Ісуса.


## ШУКАЮЧІ І ЗНАЙДЕНІ


Ніколи в житті Ондрійко не забуде цієї зустрічі: двері будиночка раптово відчинилися, і з нього вийшла вродлива жінка в ясно-блакитній сукні. У руках вона тримала великого капелюха, який випустила, коли з криком: „Мій Ондрійко!“ кинулася до сина, а він припав до неї зі словами: „Матінко, моя матінко!“ Вона схилилася перед ним навколішки і притисла його до грудей. Вони обоє ще довго плакали, а разом з ними і Палко.


— Ах, моя матінко, я так тебе люблю! Чи правда, що я твій і ти мене більше ніколи не покинеш? — говорив Ондрійко, заливаючись сльозами і цілуючи обличчя матері.

— Так, ти мій! — втішала вона його. — Я тебе нікому на світі більше не віддам! А тепер ходімо, любий мій, до дядька Филини. Він потурбується про те, щоб ніхто тебе не забрав у мене.

Ніколи Ондрійко не забуде, як вони йшли разом до пастушої хижки, де їх радісно зустріли інші мешканці оселі. Який це був щасливий день! Потім мати і тітка Моравець залишилися ночувати. Дядько порадився з тіткою, і Стево приніс обом жінкам із їхнього будинку все необхідне: подушки, простирадла, ковдри та інше. Весь вечір Ондрійко просидів зі своєю матір’ю.

Дядько розповідав про життя на полонині і ще багато цікавого. Повечерявши на свіжому повітрі, вони заспівали псалом і помолилися. Палко вголос читав із Біблії, за бажанням дядька Филини, п’ятнадцяту главу Євангелія Луки про доброго Пастиря, про жінку, що загубила одну драхму, про заблудлого сина, що мав доброго батька, але пішов від нього. Як тяжко йому жилося на чужині, поки він, нарешті, не повернувся до батька. Усі уважно слухали Палка. Навкруги панувала глибока тиша; коли він закінчив читання, було чути тільки потріскування вогнища. На небі вже сяяли зорі, місяць освітлював верхів’я гір і полонини. Часом чувся дзвін дзвоників, що долинав з кошари. Раптом дядько Филина підвів голову і заговорив якимось незвичним голосом:

— Пропала і знайдена вівця — це я, любі мої. Милостивий Бог простив всі мої гріхи. Господь Ісус шукав мене і знайшов, і я поклався на Нього. Подякуємо Йому за це.

Знявши капелюха, він з натхненням почав молитися. Ніхто з присутніх не чув подібної молитви. Ці хвилини Ондрійко теж ніколи не забуде.

Коли все навкруги стихло, дядько Филина, як завжди, пішов перевіряти, чи все гаразд. Підійшовши до дерев’яної прибудови, він несподівано зупинився. На лаві сиділа, закутавшись у шаль, пані Славковська. Охопивши руками коліна, вона дивилася в далечінь зоряного неба, ніби бажаючи прозирнути в таємницю цієї краси. Дядько Филина кашлянув, даючи знати про свою присутність. Підвівши голову, жінка жестом вказала йому на вільне місце, запрошуючи сідати. Він послухався.

— Ви сказали, дядьку Филина, що ви пропала й знайдена вівця, — заговорила вона. — Жінка, що загубила свою драхму, — це я, і не тільки, але я також і заблудла дочка.

У голосі її бриніла туга.

— Що ви цим хочете сказати? — спитав Филина серйозно.

— Коли Палко розповідав про заблудлого сина і про те, яким добрим був його батько, то я усвідомила, що я так само вчинила з моїм батьком, люблячим і добрим. І тому зі мною сталося те, що повинно було статися.

Вона глибоко зітхнула.

— Розкажіть мені про це. Я вже стара людина і міг би бути вашим батьком. Я вас зрозумію.

— Так, я вам все розповім. Ви врятували і заступилися за мою нещасну дитину, коли в нього нікого не було. Ви піклувалися про нього, як рідний батько.


* * *


Ми жили в Америці, де в нас була чудова ферма. Мої дідусь і бабуся емігрували, коли були ще молоді, з Богемії і купили собі цю невелику ферму. Вони багато працювали, і Бог благословив їхню працю. Вони були благочесними людьми і цілковито покладалися на Бога. В них були син і дочка. Син забажав вчитися, і вони не стали йому на заваді. Допомагати їм на фермі він не міг, і батьки змушені були найняти робітника. Той, кого вони взяли, був їхнім земляком, і вони його зразу ж полюбили, прийнявши до своєї родини, як рідного. Одного разу, коли дідусь серйозно захворів і думав, що помре, він сказав йому, що коли той іще вільний і в нього немає нареченої, то нехай він візьме собі за дружину його дочку. Йому тоді легше буде помирати, знаючи, що і дочку, і жінку він передав у надійні руки. Він знав, що його дочка кохала цього доброго й гарного хлопця. Юнак попросив дати йому час подумати. Зустрівшись з дочкою хазяїна, він розповів їй про свою долю на старій батьківщині. Що там було далі, мені не відомо, але дочка погодилась стати його дружиною і ніколи пізніше не шкодувала.

Мій батько був дуже добрий до моєї матері. Дідусь одужав, жив і працював зі своїм зятем довгі роки.

Щастя їм усміхалося, і незабаром вони купили собі велику ферму. Я, власне, пам’ятаю тільки цю останню. Я була єдиною дочкою у моїх батьків. Дядько Адальберт, який на той час одружився і був вже професором у Нью-Йорку, порадив моїм батькам віддати мене йому на виховання, оскільки там у мене буде можливість відвідувати школу і стати освіченою панною. Батькам і дідусеві ця пропозиція сподобалась, і з тих пір я жила вдома тільки влітку, а решту часу — в дядька, де я відвідувала школу, поки мою освіту не було закінчено. Тут дядько відкрив у мене великі здібності до співу, мої вчителі теж це підтверджували. Без згоди моїх батьків я стала брати уроки співу, а дядько платив за них. Спів мені дуже подобався, і не так сам спів, як аплодисменти шанувальників, що ними мене просто засипали на шкільних виступах. Тимчасом вдома відбулися великі зміни. Коли мене викликали до помираючого дідуся, я ледве впізнала домівку. Наша ферма знаходилася далеко у горах, де протягом кількох тижнів проходили так звані євангелізаційні збори. Уся наша родина ходила на ці збори, щоб послухати проповіді, і всі навернулися до Бога і прийняли Ісуса Христа як свого особистого Спасителя. Мені ніколи не забути блаженної смерті мого дідуся, як він мирно відійшов до Господа після того, як благословив усіх, хто залишався, і як спокійно знесла бабуся цю велику втрату. Але тоді, в перший раз у своєму житті, я просто втекла з дому назад у Нью— Йорк, до свого дядька. Мої дорогі батьки утворили домашню церкву, де співали псалми на честь Агнця, засвідчуючи про Нього та про дароване Ним спасіння. Я не хотіла співати цих пісень. Мене гнітили стіни рідної оселі.

З великим сумом відпустив мене мій добрий і люблячий батько. Я мала скласти іспит, і до кінця занять залишалося ще півроку. Мої батьки вже раділи, що я буду жити з ними: адже я була їхньою єдиною дочкою і всі заощадження вони робили для мене. Дядько в усьому був згоден зі мною. Він теж не хотів йти тим вузьким шляхом, який вів до вічного блаженства. Після закінчення мого навчання припинилися й уроки співів, і я повернулася додому з єдиною метою: вблагати батьків дозволити мені піти в оперу. Я хотіла стати співачкою. Більше півроку вмовляла я їх, благала й проливала сльози, але все було марно... Мій батько ставився до мене з ангельською добротою та терпінням, тимчасом як у моєї матері та бабусі терпіння вже не було. Однак батько був несхитний і твердий, як скеля. Я ніяк не могла умовити його дати мені дозвіл на цей крок. Та оскільки він мені його не дав, то я взяла його сама...

— І що ви зробили? — запитав Филина.

У відповідь почулося схлипування.

— Я покинула рідну домівку, залишивши листа, в якому писала, що люблю світ і хочу в ньому жити, прагнути шани та слави, що я не маю наміру закопувати себе на фермі.

Я втекла до дядька Адальберта. Мій дорогий батько приїхав за мною. Він благав і вмовляв мене повернутися, але я була непохитною. „Коли світ з його марністю, розчаруванням і порожнечею повстане перед тобою, подібно до мильної бульки, коли твоє серце пізнає розчарування та відчай, згадай, Що в тебе є батько, і повертайся додому! Але зараз наші дороги розходяться! Ми йдемо вузьким шляхом, але він веде на небо, твій шлях — широкий, але він веде у прірву. Наші молитви будуть оточувати тебе, подібні до вогненної стіни, з усіх боків. Я знаю, що ти зазнаєш багато горя і страждань, якраз з тієї причини, що наші молитви будуть перешкоджати тобі йти тим шляхом, яким йдуть усі, хто тебе оточує“. Це були його останні слова. Ах, дядьку Филина, і все ж я пішла широким шляхом. За малий час я стала відомою співачкою. Мені, простій, але освіченій дочці фермера, була надана можливість потрапити до вищого суспільства. Переді мною відчинилися усі двері. Люди носили мене на руках і, подібно до заблудлого сина, я забула своїх батьків. Тут з’явився Гемерський, і я пішла за ним, ладна заради нього пожертвувати всім, навіть славою! Він мені обіцяв, що ставши його дружиною, я буду продовжувати своє заняття. Він дотримав свого слова, але тільки до тих пір, поки ми жили в Америці та Італії. На його батьківщині такої можливості у мене вже не було. А потім вийшло так, як передбачив мій рідний батько. Але про це я не хочу розповідати я тільки хочу сказати, що я і є той „заблудлий син“.

— Ви виконали тільки половину з того, що зробив заблудлий син, дорога пані; син повернувся додому, а ви цього ще не зробили.

— Так, ви праві, я ще не повернулася додому. Коли я кинула свого зрадливого чоловіка, мені, ошуканій, бідній та самотній, соромно було повертатися додому. Тоді я просила свого дядька допомогти мені, і він наді-слав невелику суму грошей з суворим наказом — повернутися до свого чоловіка або помиритися зі своїми батьками. Але я не бажала каятися. Мені здавалося, що всі проти мене зігрішили, а я одна страждаю безневинно... Але треба було жити далі, і я знову повернулася на сцену, але вже з розбитим серцем. Невдовзі світ знову опинився біля моїх ніг, але він постав переді мною у всій своїй ганебності та розбещеності. Мій батько був правий: я не могла так грішити, як оточуючі мене люди, і тому мені доводилося багато страждати, і, нарешті, я всього цього не витримала. Моє здоров’я похитнулося, і я пішла зі сцени, кинувшись на пошуки моєї дитини. Мені хотілося перед смертю ще хоч раз побачити його. Ну, от і все!

— О ні! — посміхнувся Филина, підводячись. — Це ще не все! Кінець буде тоді, коли дочка повернеться до свого Небесного Отця, а потім до земного. Той, що прийняв мене, прийме й вас. Але нам час спати, ви потребуєте на відпочинок. Пам’ятайте, може якраз у цю мить ваш земний батько там, за океаном, молиться за вас. А Небесний Отець так полюбив нас, що послав Свого Єдинородного Сина. На добраніч!

Повітря було вже свіже й прохолодне, на чистому небі сяяли великі зорі, посилаючи своє ласкаве світло на землю. Все навколо поринуло у глибокий і безтурботний сон.


## ВІДЛУННЯ МИНУЛОГО


Наступного дня приїхав лікар. Він хотів з дядьком Филиною йти до адвоката, аби довести до кінця справу щодо продажу маєтку. Не встиг Ондрійко оком зморгнути, як екіпаж повіз його матір, дядька Филину та лікаря у місто. Перед від’їздом дядько Филина попросив Палка, щоб той пішов з хлопчиками у ліс, де ніщо і ніхто не буде їм заважати молитися за успіх розпочатої ними справи. Вони вірили, що Господь почує і відповість на їхню молитву.

Дядько Филина повернувся додому пізно, коли хлопчики вже спали. Наступного ранку він сказав, що все пройшло добре, але результат буде відомий тільки через тиждень.

Ах, що це був за тиждень! Подібного хлопчики ще ніколи не переживали. Вони з Ондрійком провідували його матір, вона також приходила до них. А якщо, засидівшись, вона затримувалася допізна, то охоче залишалася ночувати, а тітка Моравець йшла додому сама. Петро завжди з задоволенням проводжав її, адже вона потім пригощала його чимось смачним. Ондрійко спав разом зі своєю матінкою, і це було так чудово! Вона сідала на край його ліжка і, розповідаючи дивні історії, гладила й цілувала його, поки він, зачарований її лагідним голосом, не засинав. Зате вранці він будив її, лагідно обіймаючи і цілуючи. Потім Ондрійко проводжав її додому. По дорозі він показував їй пасовиська, що були розкидані на схилах і полонинах. Вони побували на луках, оглядаючи отари й розмовляючи з пастухами. Його мати була такою привітною до всіх і доброю! А як благодійно впливали на неї ці прогулянки! З яким апетитом вона потім сідала до столу! Як солодко вона спала, стомлена, але підживлена чистим гірським повітрям. Ондрійко дуже радів, що й дядько Филина їй подобається. Хоча він ставився до неї, як до пані — з повагою, однак оточував її турботою та любов’ю як рідну дочку.

У суботу Ондрійко повинен був провідати свою матір. Цього разу на обід були запрошені і його товариші, навіть Дунаю і Фіделю дозволено було супроводжувати їх. Біла кішечка більше не боялася собак, і вони, помітивши це, не зачіпали її.

Ондрійко радісно вбіг до кімнати, але на порозі злякано зупинився. Його люба матуся сиділа за столом з листом у руках і... гірко плакала. Ах, як вона гірко плакала! Щоправда, вона поглянула на нього, коли він підбіг до неї, обіймаючи і цілуючи, але сльози нестримним потоком текли з її очей.

— Чого ти плачеш, матусю моя рідна? — стривожено запитував він. — За ким ти побиваєшся?

— За собою, синку, бо я дуже, дуже погана.

З цим Ондрійко ніяк не міг погодитись, йому здавалося, що його матуся — це ангел. Але вчора вони читали: „Тому що всі зігрішили і позбавлені слави Божої, але оправдуються даром, Божою благодаттю, через викуплення в Христі Ісусі, Якого Бог дав у жертву примирення в крові Його через віру, щоб виявити Свою правду в прощенні раніше зроблених гріхів“ (Рим. 3:23-25), і Палко сказав, що до того часу, поки людина цього не усвідомить, вважаючи себе гарною, Господь Ісус не зможе її знайти, бо не здорові потребують допомоги лікаря, а хворі. А дядько Филина ще додав, що тільки Святий Дух може вказати на це. Отже, Дух Святий розпочав вже діяти в серці його матінки. Тоді вона, мабуть, вже скоро знайде свого особистого Спасителя!

— А чому ти, матусю, думаєш, що ти негарна? — несміливо запитав він.

— Тому що в мене такий добрий батько, а я його так образила. Бачиш, сьогодні вперше, після стількох років розлуки, я йому написала, нарешті, листа.

— Ти ж попросила у нього пробачення, чи не так?

— Так, але чи зможе він простити таку велику провину?

— Отець простив заблудлого сина, бо він любив його, — серйозно сказав хлопчик. — Хіба твій батько тебе не любить, мамо?

Жінка тільки глибоко зітхнула, але вже не плакала.

— Він тебе, напевно, прийме, якщо ти до нього повернешся.

— Подивимось, чи відповість він на мій лист і що він напише.

— Матусю, адже твій батько доводиться мені дідусем, чи не так?

— Так, мій любий, якщо Господь дозволить, і ти будеш належати мені, то ми поїдемо до нього, і ти допоможеш мені випросити в нього прощення. Тебе він зрозуміє краще, бо ви обидва любите Господа Ісуса і ви Його овечки.

— О, дідусь теж любить Господа Ісуса! — радісно вигукнув хлопчик. — Тоді він тебе, звичайно, простить!

Тут довелося їм перервати розмову, оскільки прийшла тітка і покликала до столу. Після обіду прийшов Йошка. Він ніс сир на продаж у місто і зайшов дізнатись, чи немає якого доручення. Молода жінка попросила взяти її листа, а тітка склала цілий перелік доручень.

Після обіду, коли всі повернулися, будинок наповнився радістю й сміхом. Ондрійко не міг нарадіти, дивлячись на свою матусю. Виглядала вона тепер краще і була веселішою. Вона вчила хлопчиків різних цікавих

ігор. Пізніше вона навіть пішла з ними до скелі, і тут Палко повинен був знову розповісти, як він знайшов свою „країну сонця“. Він розповів про те, як ще дитиною він загубився і виховувався у чужих людей і як Господь Ісус потурбувався про нього і знову привів до батьків. Пані Славковська розпитувала Палка про його матір. Він розповів, що сумуючи за своїм сином, вона втратила розум і якимось чином потім знову одужала.

І знову був тихий літній вечір. Вечірня зоря вкрила землю прозорим серпанком. Сонце, заходячи за обрій, осявало своїм промінням тиху полонину і людей, що замріяно сиділи біля вогнища.

— Ви дуже гарно співаєте, — порушив мовчанку Палко, звертаючись до матері Ондрійка, — люди з усіх кінців приїжджали послухати вас. Ми б теж хотіли послухати ваш чудовий спів. Будь ласка, заспівайте нам щось.

— Ах, Палко, — відповіла вона, похитавши головою, — тобі навряд чи сподобаються мої пісні. Та ви й не зрозумієте їхнього змісту, адже я співала по-англійськи, по-італійськи, іноді тільки по-чешськи. Крім того, ці пісні не підходять до цих тихих гір і до цього святого вечора. Але, почекай, дай подумати...

Навкруги було так тихо, що можна було чути падіння порошинки; тільки зрідка дзенькіт дзвоників порушував тишу. Деякий час пані Славковська сиділа, похиливши голову, ніби щось перебираючи у пам’яті.

— Я згадала одну словацьку пісню. В. ній співається про потопаючий корабель. Якщо хочете, я вам заспіваю.

— Так, так, — попросили всі в один голос.

В цей час з пасовиська повернувся дядько Филина і теж підсів до них. О, яке чудо, що Творець обдарував людину таким голосом! Ніякий інструмент не зрівняється з ним! В голосі можна почути дзвін золота, подих вітру, дзюрчання струмочка, рокіт пінястих хвиль.


Хто може встояти,

Хто владний протистати

Жахливій силі, темній і сліпій,

Яка у темряві, буремній і страшній,

Гне корабель, і поміж хвиль кидає,

Його трощить, об скелі розбиває?..


Над сплячою долиною пливли слова сумної словацької пісні: про жахливу загибель, про крики та стогін, про марність сподівань на допомогу, про безсилля багатства перед обличчям смерті, про останні спогади про рідних, близьких...

Коли вона вперше співала цю пісню перед великою аудиторією, публіка вголос плакала. Сьогодні ж у неї було маленьке коло слухачів, але з ними, здавалося, плакали і гори, і вся природа. Болючіше від усіх плакав дядько Филина. Палко, який сидів поруч із ним, охопив руками його шию і плакав разом з ним. Він добре розумів його. Той пароплав, на якому плив колись Істванько, теж затонув у океанській безодні і разом з ним — Істванько... Даремно вони простягали йому назустріч руки... він не повернувся додому.

Ніхто з присутніх не знав і не підозрював, що на світі є таке диво, як голос цієї жінки, який так яскраво передавав зміст пісні: в ньому чувся трескіт потопаючого корабля і зойки відчаю людей, що втратили будь-яку надію на порятунок, на допомогу і спасіння... А останні слова: „Вони не вернуться у рідний дім“ — звучали все тихше й тихше, ніби ці звуки виринали з глибини морської могили, яка поглинула свої жертви і сховала їх у ревучій безодні. Коли мати Ондрійка помітила, яке враження справив її спів на всіх слухачів, вона несподівано зробила те, що ще вранці визнала б за неможливе — заспівала пісню, яку вона пам’ятала ще з дитинства і яка була їй зненависна:


Ісусе, я знаю, Ти — щастя моє,

Хвалу Тобі серце співає.

Ти дав мені в спадок надбання Своє,

І небо на мене чекає.


Моє покладання, надія моя,

Тобі всім єством віддаюся.

Зі мною усюди підтримка Твоя,

Я нею, мов хлібом, живлюся.


Куди б я не рушив, і де б я не був,

Любов Твоя всюди сягає.

Я вірою в Тебе спасіння здобув

І кращої долі не знаю.


Коли вона закінчила співати, до неї підійшов розчулений до сліз Филина і сказав тремтячим, переривчастим від ридання голосом:

— Я вам дуже вдячний, пані Славковська, за цей дивний спів! Перша пісня роз’ятрила незагоєну рану в глибині мого серця. Мені було дуже боляче. Друга пісня заживила цю рану. Нехай нагородить вас Господь за це! Про одне прошу: перепишіть нам цю пісню і навчіть нас її співати.

Молода жінка пообіцяла це і попросила прочитати вечірню молитву, оскільки вона почувала себе втомленою. Скоро глибока нічна тиша запанувала повсюди. Все спочило в обіймах сну, ніч розкинула свій зоряний килим над полониною.

— Послухай, Стево, — звернувся Йошка до свого товариша. — В замку говорили, що після концерту слухачі випрягали коней і самі впрягалися в екіпаж пані Славковської. Це мене аж ніяк не дивує. Якщо вона так співає, то вона може робити з людьми все, що тільки захоче.


## ПРАВДА ВИХОДИТЬ НАЗОВНІ


У неділю вранці, коли ще всі сиділи за сніданком, прийшов лікар і приніс всі необхідні папери. Прочитавши їх, молода жінка обняла Ондрійка, плачучи та сміючись:

— Синочку мій, тепер ти можеш відкрито говорити: наші пасовиська, наші череди. Я все це придбала для тебе, це все твоє. Але я ще не знаю, чи можемо ми сказати: наш дядько Филина. Його я не можу купити, він повинен сам вирішити, чи хоче він залишитися в нас. Попроси його про це.

— Не треба просити про це, — засміявся дядько Филина. — Якщо ви задоволені нами, то ми із задоволенням залишимось! Чи не так, хлопці?

— Так, так, — радісно підхопили інші пастухи.

Згодом скрізь розповсюдились чутки про те, що пані Славковська купила цей маєток і переведе його на ім’я Ондрійка, як тільки одержить підтвердження від пана Гемерського, що він віддає їй сина. Ніхто не мав сумніву в тому, що він дасть згоду.

Пан управляючий залишив свою посаду, оскільки йому запропонували місце в іншому графському маєтку. Пані Славковська сподівалась знайти пристойного управляючого, який би привів її маєток до належного стану, а службовцям вона обіцяла підвищити платню. Спільна радість охопила всіх. Здавалось, навіть вівці відчували, що Ондрійко став їхнім хазяїном. Скоро на всіх пасовиськах лунала „пісня нашої пані“, як називали вони її: „Ісусе, я знаю, Ти — щастя моє...“ Хлопчики охоче повторювали її кожному, хто тільки бажав її вивчити. А такого, хто б не хотів вивчити нову пісню, не було. Тітка Моравець, побачивши, якою близькою стала всім ця пісня, призналася Палкові, що в неї є пісенник, привезений з Америки. Ондрійко знову й знову просив свою матір заспівати їм, і вона співала. Щодня вони розучували з нею нові пісні. Вони не знали, що це були саме ті пісні, від яких вона одного разу втекла, залишивши батьківський дім.

Того вечора Палко читав із Біблії місце, де написано, що Ісус пішов в Капернаум, тому що в Назареті Його не прийняли.

— Те ж саме ми можемо бачити й сьогодні, — додав Палко до прочитаного. — Люди не бажають прийняти Ісуса, але Він нікого не силує, як і мешканців Назарета. А якщо Він піде, то піде назавжди. Було б сумно, якби наші полонини уподібнилися до Назарета, і Він мав би залишити нас і піти в Капернаум. Ісус — Світло. Він також і великий Лікар! Скількох хворих Він вилікував тільки в одному Капернаумі! Але де Його немає — там морок і темрява.

Задумливо й мовчки пішли всі на відпочинок. Ондрійко спав міцно, але йому ввижалося, що його мати плаче. Вранці, підійшовши до її ліжка, він по її обличчю побачив, що вона провела безсонну ніч. Він не наважився розбудити її і тихенько, навшпиньки вийшов на подвір’я.


Одного разу Йошка зайшов до хижки, щоб віддати якісь речі. Тітка Моравець пригостила його смачною вечерею, і вони довго розмовляли. Він хвалив свою нову пані, яка вона привітна, добра та вродлива. Несподівано він запитав:

— Чому пан Гемерський розлучився з нею? Адже другу таку жінку у всьому білому світі не знайдеш.

— Він не покинув її, вона залишила його, — відповіла, насупившись, тітка. — Він погана людина. Вона його так любила і так йому вірила! Коли він з нею одружився, в неї було велике багатство, але за дуже короткий час він розтратив усі її гроші, граючи у карти та займаючись брудними справами. Коли ми поїхали до Будапешта, то грошей вже не було. Він хотів, щоб вона знову почала співати, але його рідні цього не допустили. В неї були деякі коштовності, і він весь час намагався видурити їх, кажучи, що хоче покласти у банк на зберігання. В дійсності він програвав на скачках, і програш складав дуже велику суму. Коли він помітив, що я її застерігаю, він забрав її від мене, мовляв, я сію розлад між ними. З того часу в неї майже нікого не було, хто б міг за неї заступитися і порадити; все її майно було розтринькано. Його рідні стали зневажати її, а він сам — погано ставитися до неї. Вона народилася в Америці, де з жінками поводяться зойсім інакше. І все ж вона терпіла цілий рік, бо любила його! І от одного разу вона побачила свою коштовну брошку на одній дамі. Вона поговорила з цією дамою і довідалася, що цю брошку було закладено у ломбарді і продано.

Тітка Моравець замовкла. Було видно, що їй неприємно все це згадувати, минуле знову повстало перед її очима. Глибоко зітхнувши, вона продовжувала:

— В оточенні моєї господині було чи мало безсердечних людей, які не посоромилися відкрити їй очі на її чоловіка, як він обманював її, люблячи тільки її гроші, а не її. Це останнє було для неї великим ударом. Вона не хотіла жодної години залишатися з ним під одним дахом. Вона зібрала всі свої речі і, взявши свого синочка, втекла до Відня. Там я знайшла її — тяжко хвору. Вона вимагала від Гемерського частину свого майна. Він, у свою чергу, пред’явив претензію на сина, вона ж не хотіла розлучатися з сином. Щоб його в неї не забрали, вона привезла його в Ерцгеберг, у мою родину, де про нього добре дбали і він був у повній безпеці. Гемерський звернувся до суду і по закінченні процесу хлопчика забрали від нас, оскільки його присудили батькові. Мати не хотіла віддавати дитину, але закон був на боці пана Гемерського. Він не тільки відібрав у неї сина, але й пограбував її. Він майже нічого не віддав їй, тільки найнеобхідніше з її одягу. Всі її коштовні речі розділили поміж себе рідні Гемерського. Ніде моя хазяйка не могла знайти підтримки та захисту. Виплутатись із злиднів їй допоміг її дядько, що жив в Америці. Вона змогла пристойно платити за свого хлопчика, і ми вирушили спочатку до Берліна, потім у Рим, а звідти в Париж. Вона знову почала співати, щоб мати трохи грошей. Потім ми поїхали до Англії і, нарешті, до Росії. Там їй жилося добре. Якби вона захотіла, то могла б стати багатою княгинею, але чоловіків вона не помічала. Чого тільки ті молодики не пропонували їй, аби завоювати її прихильність! Але чим рішучіше вона їх відхиляла, тим більше вони напосідали та мучили її. Життя для неї ставало нестерпним. Вона тяжко захворіла. В неї залишилося тільки єдине бажання: побачити свого хлопчика перед смертю. Довго їй довелося шукати його. І тут, з Божої волі, на допомогу прийшов наш любий старий лікар. Він привіз її сюди. Тепер тобі зрозуміло, чому вона залишила Гемерського.

— Який негідник цей Гемерський! Як він її обдурив і обікрав! — обурився Йошка. — Якщо хтось украде курку чи гуску, то його зразу ж кидають до в’язниці, а такому пану все дозволено! Але вона, бідна, повинна позиватися на нього в суді, і він повинен їй все повернути.

— Звичайно, він повинен їй все повернути, але вона цього не захоче. Адже її не цікавлять гроші. Вона хоче тільки спокою. Але щоб він не чинив їй перепони щодо сина, я написала нашому адвокатові про коштовності і попросила його пригрозити судом у тому випадку, якщо Гемерський добровільно не віддасть їй сина. Але моя хазяйка не повинна знати про це. Адвокат — наш близький друг, він чесна людина, не такий, якого ми мали раніше.


Все, що Йошка почув від тітки Моравець, він, звичайно, розповів далі. Скоро всі робітники знали, що за людина пан Гемерський і що він з себе являє. Він так низько впав у їхніх очах, що вже не був для них паном.

Усі взяли сторону його жінки, жаліючи її і бажаючи, щоб вона швидше отримала підтвердження, чорним по білому, що хлопчик належить їй і батько ніяких прав на нього більше не має. Всі були привітними і доброзичливими до неї, вона ж, сумна й задумлива, чекала новин. Тільки у товаристві хлопчиків вона ставала трохи веселішою.

Інші мешканці пастушої оселі також часто впадали у задумливість. Вони вже рахували дні, коли приїде Лессінг, батько Палка, щоб забрати хлопчика. Коли Ондрійко повідомив про це свою матір, вона зблідла і дуже наполохалась. їй і на думку не спадало, що Палко може колись їх залишити, і вона навіть не могла собі цього уявити.

Наступного дня Палко проводжав її до хижки.

— Палко, — звернулась вона до нього, взявши його за руку, — ти хочеш від нас поїхати?

— Так. Наступного тижня приїде мій батько, — відповів він серйозно. — Ми ще на кілька днів залишимось, щоб обробити ліс, а потім поїдемо.

— Ти охоче повертаєшся додому, чи не так?

— Звичайно, — відверто зізнався він. — Я вже кілька тижнів не бачив своєї матусі, бабусі, дідуся та інших, та й вони мене давно не бачили. Вони будуть раді моєму поверненню, а я ще більше буду радий, якщо ми всі знову будемо разом.

— Хіба тобі не шкода розлучатися з такими друзями? Через одну думку про розлуку з тобою вони вже плачуть.

— Звичайно, шкода. За дядьком Филиною я теж буду сумувати. Я його люблю так, як і священика Малину. Я такий вдячний Господу, що дядько здоровий і не хворіє. Він може засвідчити своїм знайомим про Ісуса Христа. Але одне мене пригнічує: я повинен залишити вас, так і не дізнавшись, як ви ставитесь до Ісуса! Ви нас навчили таких чудових пісень. Я все життя буду вам вдячний. Ви так дивно співали, мов ангел, що прилетів з неба.

Трохи помовчавши, Палко додав:

— Але ви особисто не вірите у те, про що співали. І якщо це мені приносить біль і смуток, то наскільки болючіше це відчуває Ісус? Вчора ви нам співали: „В руках я Ісуса, на грудях Його, Він спокій мені дарував. Своєю любов’ю мене врятував. Так багато лиха ви бачили у своєму житті і так часто буваєте сумною. Ісус Христос заспокоїв би вас. А якщо ви дозволите Йому піти, як жителі Назарета, то Він піде назавжди, і ви Його втратите і на все життя залишитесь самотньою. Ондрійко сказав мені, що у вас є батько і він теж належить Ісусові. Ондрійко теж є овечкою Ісуса; вони обидва коли-небудь підуть до Ісуса, а ви залишитесь одним-одна...

Очі Палка наповнилися сльозами.

— Не плач, — сказала жінка зворушено, — я не хочу бути схожою на жителів Назарета. Я охоче пішла б вузьким шляхом, але я його ще не можу знайти. Я дуже грішна для того, щоб бути прийнятою Богом. Поки мій земний батько мене не простив, я не можу шукати Божого лиця.

На цьому розмова закінчилася. Біля лави вони зупинились, побачивши дуже зблідлу тітку Моравець, яка йшла їм назустріч.

— Поштар приніс телеграму, будь ласка, розпишіться за її одержання.

У молодої жінки підкосилися ноги. Вона присіла на лаву, підписала бланк і передала його тітці. Потім вона розпечатала телеграму. Все попливло перед її очима. Вона подала телеграму хлопчику:

— Палко, прочитай мені вголос!

І Палко прочитав: „Нью-Йорк. Сідаю на пароплав, їду до вас. Твій люблячий батько“.

— Чи дійсно так написано, Палко?

— Так.

— Ах, батьку мій! Мій любий батьку! Він приїде до нас, він любить мене, і він все простив! Палко, допоможи мені, це забагато для мене!

Жінка впала на коліна, закривши обличчя руками. А Палко тихо молився:

„Дякую Тобі, Господи Ісусе, що він їде, що він простив і що він її любить. Але він іще далеко, а Ти тут. Коли вона в Тебе попросить пробачення, Ти їй простиш, адже Ти її ще більше любиш. Амінь“.

„Життя і смерть — у владі язика“. В словах Палка було життя. Жінка повірила, що Ісус дійсно був з ними, що Він і до неї прийшов. Колись вона від Нього тікала, тепер вона більш не хоче бігти. О ні! Вона усвідомлювала, що зігрішила проти Нього; вона пручалася і йшла від Нього на смертний шлях; вона зневажала Його, коли Він простягав назустріч їй Свої зранені руки. Вона не хотіла співати у славу Йому, ненавиділа ці пісні. Вона бажала співати для людей, а вони розбили їй серце. Він же, Ким вона нехтувала, іще раз смиренно прийшов до неї. Він послав їй хлопчика-проповідника, і цей хлопчик привів її до ніг доброго Пастиря, а добрий Пастир прийняв її.

Пані Славковська молилась по-англійськи, і Палко не розумів, про що вона молиться. Але в її голосі він почув, що Господь Ісус був з нею і вона говорила з Ним. Тихо підвівшись, Палко благоговійно пішов з того місця, яке тепер належало тільки Ісусу Христу і їй.


## ПОБАЧЕННЯ


„Не хвались завтрашнім днем, тому що не знаєш, що родить той день“, — говорить Слово Боже. І воно вірне. У пастушій оселі ніхто не знав і не здогадувався, що завтрашній день принесе їм тяжку хворобу матері Ондрійка. Лікар був дуже стурбований. Він не думав, що несподівана новина про приїзд любого батька так схвилює її, що викличе нервовий струс. Тільки Палко і дядько Филина знали, що стало поштовхом до цього потрясіння, і часто молилися за хвору. Вона ж нікого не впізнавала і лежала на ліжку, схожа на прекрасну зірвану квітку. Даремно Ондрійко говорив до неї, даремно гладив і цілував її. Вона його не впізнавала, хоч і дивилася на нього. Одне тільки втішало хлопчика, що її обличчя, спала вона чи ні, носило відбиток радості і щастя. Іноді вона співала пісні на честь Агнця Божого, інший раз — баладу про загибель корабля. Так, без якихось змін, пройшло два тижні.

Тим часом повернувся батько Палка і, зробивши необхідне, знову поїхав. Палка з собою він не взяв. Він знав, що для Ондрійка ця розлука буде тяжкою, і не хотів засмучувати його. Хлопчик так і линув до свого старшого товариша, ніби перелякане пташеня, що залишилося без гнізда. Лікар побоювався, що він теж може захворіти, якщо його позбавлять вірного друга, і дядько обіцяв Лессінгу, що особисто привезе хлопчика додому, як тільки пані стане краще. У Лессінга не вистачало мужності забрати Палка, оскільки хвора впізнавала тільки його. Кожного разу, коли він читав їй Біблію, вона дивилась на нього, жадібно прислуховуючись до його читання, і завжди була тиха і щаслива в його присутності, хоч і не розмовляла з ним.

Тим часом з Парижа прийшла відповідь. Але бідна жінка не знала, що тепер Ондрійко, який з блідим і змарнілим обличчям сидів біля неї, повністю належав їй і ніхто більше не мав на нього права. Вона не знала й того, що її батько без перешкод дістався Гамбурга і в суботу мав бути вже тут. Сумно стояв дядько Филина біля ліжка хворої, тримаючи телеграму, а тітка Моравець гірко плакала.

— Що ми будемо робити? Її батько приїжджає здалеку і нічого не знає про те, що сталося. Що буде, коли він дізнається, що його телеграма так зворушила її, що вона не витримала? Ще в Росії лікарі попереджали, що одного дня її нерви не витримають. Ах, сердешна! Він хотів її порадувати, і от як воно вийшло!

— Все, що Бог допускає, — на краще, — відповів Филина. — Не хвилюйтесь, я зустріну його і підготую до того, що на нього чекає.

— Дядьку Филина, візьміть мене з собою зустрічати дідуся, — просив Ондрійко, коли Филина після обіду збирався йти.

— Я піду пішки, це для тебе дуже далеко, синку, — м’яко відповів він. — Залишайся біля матері і чекай дідуся тут. На станції я візьму екіпаж і близько восьмої години вечора ми будемо на місці.

Дядько поцілував хлопчика і через деякий час його висока постать зникла у лісовій гущавині. Він ішов, скорочуючи дорогу, тільки йому знайомими стежками. Однак це зайняло майже дві години, поки він вийшов на шосейну дорогу, що вела до станції. Несподівано він зупинився, подивившись на схід, де над однією зі скель височів старий, недавно оновлений хрест. Ох, ці спогади!.. Йому здавалося, ніби він знову стоїть тут дев’ятнадцятирічним юнаком. Його охопило нестерпне бажання підійти до хреста, обпертися на нього і подивитись униз, на ту стежину, по якій колись пішов Істванько і більше не повернувся. Дядько Филина не міг протистояти цьому бажанню. Через кілька секунд він вже був біля хреста, припавши до його підніжжя. Не можна передати ті серцеві муки, що охопили його і наче хотіли вкрасти в нього впевненість у прощенні гріхів. Але раптом все навколо ніби заспівало:


Ісусе, я знаю, Ти — щастя моє,

Хвалу Тобі серце співає.

Ти дав мені в спадок надбання Своє,

І небо на мене чекає.


Моє покладання, надія моя,

Тобі всім єством віддаюся.

Зі мною усюди підтримка Твоя,

Я нею, мов хлібом, живлюся.


Так, Ісус Христос усю його провину прибив до хреста і простив його, обмивши його Своєю святою кров’ю. Чому ж тоді він стоїть тут? Там, в хижці, знаходячись між життям і смертю, лежить мати Ондрійка. Її батько приїхав з-за океану до своєї дитини, і він повинен його зустріти.


Филина підвівся з колін, обтрусив куряву і, обійнявши ще раз хрест, подивився вперед, як багато років тому.

Тут Филина побачив струнку постать чоловіка, вдягненого по-міському, який підіймався по стежці, де колись стояв їхній дім. Але зараз там була сумна картина: все позаросло травою і можна було бачити тільки залишки згарища. Сумом вкрилося обличчя незнайомця. Ох, це обличчя! На світі було тільки одне таке, незабутнє, але набагато молодше!

Филина закрив очі і відкрив їх тільки тоді, коли почув кроки, що наближалися. Піднявши голову і поглянувши вгору, він опинився віч-на-віч з незнайомцем.

— Доброго вечора! — привітав його незнайомець.

— Істванько!.. — вихопилося із грудей Филини.

— Петре! Чи це ти?! — вигукнув той, обійнявши Филину.

— Істванько! Ти живий?! Невже це правда? Це неможливо!

— Я живий, Петре! І... нарешті, я тут. Пізно, правда, але довгий час я не знав, що кохана, яка нас роз’єднала, вже в вічності. Я не хотів завдавати болю ні їй, ні тобі. Тепер я приїхав забрати мої „скарби“, які ти мені зберіг.

— Твої скарби? — здивувався Филина, який все ще не знав, чи це сон, чи дійсність. Він не міг насолодитись цим голосом, якого так давно не чув. Істванько постарів, трохи змінився, але голос був той самий, який завжди лунав для нього, мов музика.

Так було й сьогодні.

— Ми чекаємо батька пані Славковської, і я йду йому назустріч, — пояснив Филина.

— Це я.

— Ти, Істванько?! Я не розумію...

— Так, це я, Петре! Але ж як ти змінився! Який ти став сильний, мужній, схожий на наші чудові гори. Я б тебе ніколи не впізнав, хіба тільки по голосу та по твоїх орлиних очах під густими бровами і, може, ще по тому, що мене ніхто цим ім’ям не називав.

— Істванько, скажи мені, як так сталося, що ти живий? Адже той пароплав потонув.

— Так, Петре, він пішов на дно. Але серед тих багатьох емігрантів, що були врятовані іншим пароплавом, був і я. Бог не хоче смерті грішника, і Він врятував мене. Моя перша робота в Америці була на фермі пана Славковського. Моя дочка написала мені, що вона тобі все розповіла про нас. Отже, ти знаєш, про що мене попросив пан Славковський, і я виконав його волю. Коли він довідався, що я не хочу вважатися живим через родинні обставини, він порадив мені змінити прізвище, прийнявши його ім’я, і таким чином зникнути з лиця землі. Його дружина, син і особливо моя люба жінка були з цим повністю згодні. Так „помер“ Істванько Прибилинський і з’явився Стефан Славковський. Повернутись додому і— жити з вами, як мріяв батько, я не міг. Івка була твоєю дружиною, а я кохав її. Я не знав тоді Бога і Господа Ісуса, як знаю Його тепер, і нічого н£ розумів у Його святих Заповідях. Одне я розумів, що було грішно й погано для всіх нас, якби ми жили разом, і тому я вирішив за краще бути „мертвим“ для вас.

Істванько замовк, а з грудей Филини вирвався глибокий стогін.

— Ти заради нас хотів бути „мертвим“, а я ще недавно мучився через те, що я є вбивця, як Каїн.

— Ти? Чому?

— Мені здавалось, що я вдруге втопив тебе, примусивши емігрувати до Америки. Івка тебе більше любила, і, якби не я, ви жили б щасливо, ви так підходили один одному. Зі мною вона зів’яла від туги. Мій батько теж невдовзі помер. Матір я доглядав до самої її смерті, але не міг їй замінити тебе. Бачиш це згарище, де колись стояв наш дім, у якому ми були такі щасливі? Коли я поступив на військову службу, я все здав сусіду в оренду. Він не турбувався про будинок, і той згорів. Я не міг та й не хотів знову його відбудовувати. Для чого? Я ж був зовсім самотній у світі.

Навкруги панувала тиша. Що відбувалося в серцях обох братів? Нарешті Істванько порушив мовчання.

— Прости мені, Петре, — сказав він. — Це було негарно з мого боку, що я ховався від вас, тим самим спричинивши вам багато горя. Я собі гадав, що ти щасливо живеш з дітьми та Івкою, яку я так кохав, серед наших прекрасних гір, і не міг побороти в собі почуття заздрощів, ревнощів і недоброзичливості. А насправді ти мучився у самотності і недовго насолоджувався родинним щастям. Це погано, що я не давав про себе знати. Одного разу, коли до мене дійшла звістка про смерть батька, я написав матері листа, але не відправив його. „Лукаве серце людини зовсім зіпсоване“, — говориться в Слові Божому. Я повинен був сповістити вас, що я живий і здоровий. Через моє мовчання я заподіяв тобі невимовні страждання, та й матусі заподіяв смертельного удару. Але я поплатився за це, коли моя єдина дитина покинула мене; і от, майже через десять років, нарешті, я знайшов її саме тут.

Филина стрепенувся.

— Підемо, Істванько, ми не можемо більше затримуватись, а то буде дуже пізно.

Вони обидва встали.

— У мене внизу екіпаж. Кучер годує коней, і мені здається, що вони вже готові. Підемо, дорогою ми зможемо продовжити нашу розмову.

І обидва брати разом поїхали через рідні їм гори й полонини, де вони виросли і з якими вони настільки зрослися, що один з них через тугу за батьківщиною ледь не згас, як свічка, інший — теж не міг існувати без них. Але зараз ніхто з них не звертав уваги на цю красу. Істванько вже знав, в якому стані знаходиться його дочка, і що тепер вже тільки Добрий Пастир може врятувати хвору вівцю, яка повернулася до Нього.

Він побачив свою Марію, зламану життєвою боротьбою, і на її змученому обличчі він міг прочитати підтвердження всього того, що він їй пророкував... Сідаюче сонце освітило цю „в’янучу квітку“, а також люблячого батька, який опустив голову на молитовно складені руки. Ніхто не міг тривожити його в його стражданні, в його молитві. Раптом молода жінка відкрила очі і, спрямувавши свій погляд на вікно, заспівала:


Ісусе, моя Ти надія,

До Тебе, дозволь, пригорнусь.

Тобою душа животіє,

З Тобою, Господь, не схитнусь.


На Тебе лише покладаюсь,

Тобі, мій Господь, віддаюсь.

Тобою від зла захищаюсь,

Нічого з Христом не боюсь.


Її батько тихо плакав, плакали й усі інші. А вона співала й співала... Аж ось пісня змовкла. Хвора відвела очі від вікна і пильно подивилась в обличчя схиленої біля її узголів’я людини.

— Маріє, доню моя, хіба ти мене не впізнаєш? — запитували ці тремтячі губи так ніжно, як тільки люблячий батько може говорити зі своєю дитиною.

Її очі, спрямовані на нього, ніби закам’яніли. Лікар, що увійшов до кімнати, зробив зляканий рух у напрямку до хворої, але вже було пізно. Обличчя хворої раптом засяяло, наче вранішня зоря, що підіймалася понад горами на зміну темній ночі.

— Батьку мій! Мій таточку! — вона підвелася на ліжку, простягнувши до нього руки. Якби сильні руки батька не підхопили її, вона б безпомічно впала назад на ліжко. — Ти приїхав? Ти все ще любиш мене? Ой, додому! Додому!.. Не хочу більше залишатися на чужині. Я більш не втечу. Ісус Христос зжалився наді мною. Він мене прийняв... Тепер я можу вмерти! — шепотіла жінка, тихо плачучи і відповідаючи на поцілунки батька.

— Боронь, Боже! Тепер помирати не доведеться! — перебив лікар. — Ви ж не показали дідусеві свого Ондрійка!

За цими словами і вона відчула в собі новий приплив сил.

— Ондрійку! — покликала вона і простягла руки, шукаючи хлопчика. — Подивися, твій дідусь приїхав. І нам навіть не довелося благати його, він сам приїхав!

Вмить Ондрійко опинився в обіймах дідуся, притулившись до його грудей. Він уявляв собі дідуся старим, з сивою бородою, а виявилось, що в дідуся немає бороди, і він ще молодий і гарний! Хлопчик відчув те, чого раніше не знав: щастя відчувати, що тебе люблять. Сумне дитяче серденько сповнилося радості й усвідомлення того, що в нього тепер є захист і він в безпеці.


## ВЕЛИКІ ПЛАНИ


Яких тільки дивних речей не буває на світі! Так було й на пасовиську Гемерського. В окрузі ще буди люди, які добре знали і не забули батька дядька Филини. Вони ще пам’ятали, як він казав, що одного із своїх синів він хоче відрядити до Америки, а другого — оженити. І якщо той, в Америці, зможе щось відкласти про чорний день, то з його поверненням на батьківщину вони всі разом заживуть під одним дахом. Вони пам’ятали і те, що пароплав потонув,, і від Істванька, який плив на ньому, не було ніяких звісток. І ось, диво! Через тридцять років Істванько Прибилинський все ж таки повернувся додому, щоб забрати дочку й онука. Але тепер, вдихнувши в себе повітря улюблених словацьких гір, чи поїде він назад за океан? Хіба всі ці роки він не прожив як вигнанець? Йому жилося дуже добре, але він ніколи не відчував себе вдома. Ах, як солодко спиться на батьківщині!

Чи зможе хто передати здивування трьох друзів, коли вони довідалися, що приїхав Істванько? Дізнавшись про це, Палко побіг в ліс, щоб там виплакати свою радість. Він дякував Спасителеві, що Він назавжди втішив дядька Филину, повернувши його Істванька цілим і неушкодженим. Але особливо тішило Палка,, що він міг сидіти в ногах дядька Істванька, якого полюбив з першого погляду, і з його вуст чути Слово Боже.

Ондрійко був щасливий, що дядько Филина і Петро були його родичами. Хлопчики радісно обнялися, адже вони — двоюрідні брати.

— Я зразу ж відчула себе, як вдома, — сказала пані Славковська, — а вас, дядьку Филина, полюбила, як рідна дочка.

Пізніше Істванько сказав своїй дочці:

— Я дуже вболівав, що не дав знати про себе моїм рідним. Але тепер я бачу, що Господь Ісус в Своїй любові все перетворив на добро, прийшовши до мене в Америку, а до Петра — тут. Бо „знаємо, що все діє на добро тим, хто любить Бога, і хто покликаний згідно Його волі; а кого Він наперед узнав, тим і призначив, щоб були подібні до образу Сина Його, щоб Він був першородним між багатьма братами; а яких Він призначив, тих і покликав, а яких покликав, тих і виправдав, а яких виправдав, тих і прославив“ (Рим. 8:28-30).

Филина показав своєму братові володіння Ондрійка. Коли молода жінка зовсім одужала, всі поїхали в замок. Палко і Петро теж були серед запрошених. Хлопчики грали в парку з м’ячами, які дідусь привіз із Америки. Для молодої жінки слуги принесли розкладний стілець. Лежачи, вона спостерігала за грою хлопчиків; їй було приємно бачити їх радісними і веселими. Час від часу Ондрійко підбігав до неї, ласкаючи і цілуючи її, потім знову біг грати з товаришами. Хто може описати ту радість, яка наповнювала це маленьке, колись самітнє серденько?!

Тимчасом управляючий показав пану Славковському господарчі будівлі, худобу, пасовиська. Управляючий бачив, що пан Славковський добре розуміється на сільському господарстві.

Між тим було приготовано розкішний обід. Стіл накрили в затінку під каштанами. Наїдки було подано на дорогому красивому посуді, який колись належав гордовитій пані фон Гемерській. Замок був куплений з усіма меблями, посудом і іншим начинням. Всі були радісні і пожвавлені, розхвалюючи смачно приготовані страви, різні солодощі. Ондрійко з радістю пригощав своїх друзів, пропонуючи те чи інше. Один тільки пан Славковський був трохи задумливий. Він робив над собою неймовірні зусилля, щоб приймати участь у загальній розмові.

Коли хлопчики повернулися до своєї гри, покликавши до себе й обох синів управляючого, пан Славковський непомітно вийшов. Він ішов уздовж густої каштанової алеї. Звідси було добре видно частину колись прекрасного, а тепер занедбаного, здичавілого саду. Згодом його догнав Филина.

— Ти чимось засмучений, брате? — запитав він, стурбовано поглядаючи на Істванька. — Вважаєш, що ми переплатили за замок, оскільки все знаходиться в повному занепаді й безладді?

— Цього я не думаю, Петре. Навпаки, недивлячись на всі недоліки, це недорого, — посміхнувшись, відповів Істванько.

— Все ж таки мені здається, що ти чимось стурбований.

— Мене пригнічує одна обставина, Петре. Тобі я можу це сказати, але нехай це залишиться між нами! Моя дочка на даний час настільки слаба, що я не можу везти її до Америки. Тут, на нашій старій батьківщині, вона швидше одужає. Мій онук теж не може їхати в Америку. Та коли моя дочка стане тут повновладною господинею, їй буде потрібний управляючий, а знайти чесну людину дуже важко. От я й подумав, для чого їй наймати чужу людину, коли в неї є ще порівняно молодий батько, який і в Європі зміг би працювати на фермі.

— Який я радий, Істванько! — з захопленням вигукнув Филина.

— Так, але є ще одна велика перешкода. В Америці ферма записана на моє ім’я, зятю Адальберту я відшкодую ту частину, яка йому належить, але моя кохана дружина народилася в Америці. Чи захоче вона залишити свою батьківщину і вирушити на чужину? Я повинен спочатку написати їй про все, і якщо вона буде згодна, тоді ми приїдемо сюди. Свою ферму в Америці ми б продали, а капітал вклали б сюди. Його буде достатньо, аби прогодувати нас усіх. Я, як управляючий, буду стільки заробляти, що зможу забезпечити себе і мою Агнес. їй вже пора відпочити, вона в своєму житті багато попрацювала.

— Я вдень і вночі буду молитися і просити Господа, аби Він так спрямував серце твоєї дружини, щоб ти одержав її згоду, — завірив Филина. — Мені дуже хочеться, щоб ти був тут, адже навколо нас іще стільки мороку. Багато хто не знає Ісуса, і нікого не обходять турботи про ці душі. Я ніяк не можу собі уявити, що ми будемо робити без Палка, коли він поїде від нас; а ти міг би його тут заступити.

— Це навряд, Петре. Господь в особі Палка має особливого слугу. Таким хистом, який має ця дитина, я не володію. Однак я маю досвід довгих років спілкування з моїм Господом. Ці останні десять років страждань мене дуже зблизили з Господом, адже Він говорить: „Знаю твою журбу“. Вже давно лежить у мене на серці, і я до цього прагнув, аби бути свідком Христовим. Це також кличе мене на мою прекрасну батьківщину. Тому я сподіваюсь, що моя Агнес погодиться, і ми приїдемо сюди. І тоді збудуться слова нашого батька, який говорив: „Істванько там заробить грошей, приїде додому і будуть разом хазяйнувати...“ І якщо навіть не всі живі, то ми обидва тут. Якщо Господь дозволить і ми приїдемо сюди, то знаєш, що я першим чином зроблю?

— Що?

— Я наново відбудую наш будинок і цих руїн більш не буде. Ми будемо берегти його для Петра. Коли він виросте, ти даси йому ще трохи землі, а поки що ми разом будемо піклуватися про нього.


## ВІН ВСЕ УЧИНИВ НА КРАЩЕ


Іноді дні летять, як думки, а тижні — як сон. В один з таких днів дядько Филина відвіз Палка додому. Всі були дуже раді його поверненню, мати й бабуся не могли на нього надивитися. Але батько Палка був трохи заклопотаний, він шукав нове житло для родини. Тут дядько Филина дав йому гарну пораду: „Візьми свою родину та й оселіться на зиму у горах. Пані Славковська уступить тобі старі дерева, бо лісник хоче наново посадити ліс, і ти зможеш їх обробляти для себе, а за цей час, може, знайдеться щось привабливіше для вас. З собою візьміть тільки одяг та найнеобхідніші речі. Постільну білизну, стіл, стільці, кухонне начиння є в достатній кількості в замку“.


Всі були вдячні Филині за цю пропозицію. Пані Славковська зі своїм батьком і тіткою Моравець переїхали до замку. Кожного ранку мати Ондрійка приїжджала в пастушу хижку і залишалась там до вечора. Іноді вона залишалася й ночувати в кімнаті Ондрійка; часто вона брала з собою в замок хлопчиків. Там під проводом пана Славковського були вже розпочаті деякі роботи. Садівник, одержавши гроші і порадившись зі своїм хазяїном, охоче взявся за роботу. Через два тижні замок і оточуючий його сад не можна було впізнати. Все, що було пошкоджено всередині і зовні, було виправлено і оновлено. Теслярі упорядкували паркетну підлогу, дахи, вікна та двері. У занедбаних приміщеннях було знайдено багато гарних стільців, дерев’яних ліжок, столів та інших речей, які добре згодилися для Палкового будинку. Тепер сім’я Лессінга могла добре й затишно влаштуватися на зиму. Навіть Дунай отримав зручну собачу буду, до якої він міг сховатися за негоди.


Був теплий літній вечір. Перед пастушою оселею палахкотіло розкладене вогнище. Дядько Филина запросив усіх працівників на вечерю. Що за свято? Цього ніхто не знав. До хижки підійшли Петро, Ондрійко і Палко у супроводі Дуная та Фіделя. Хлопчики відвідали родину Лессінга і тепер поверталися звідти, несучи усілякі гостинці.

— Сьогодні у мами велика радість, — розповідав Ондрійко своєму товаришеві Палку. — Нарешті прийшов лист від бабусі з Америки. Мені вона теж написала листа. Правда, Петре?

— Так, вона мені теж прислала привітання, — підтвердив Петро.

— Про що йшлося у листі, я не знаю, але матуся одразу побігла до дідуся й кинулася йому на шию, плачучи й сміючись. Мабуть, вони не хотіли, щоб я зрозумів їх, і говорили по-англійськи. Але пізніше вони нам все розкажуть. Дядько Филина сказав, що сьогодні у нас свято.

— А ми вивчили нову пісню. Ой, що це за пісня! Ми її сьогодні заспіваємо. Певні, що вона сподобається твоїм батькам, Палко, — похвалився Петро.

Святкова вечеря видалася напрочуд вдалою. Йошка засмажив дві вівці, дядько Филина частував усіх смачним сиром. Пані Славковська принесла груші та сливи. Стево наливав гостям джерельну воду, а тьотя Моравець пригостила усіх печивом.

Усі приділяли увагу вродливій та лагідній матері

Палка, його батькові та добрій старенькій бабусі. Поївши, всі зручно влаштувалися біля вогнища. Пан Славковський відкрив Священне Писання й прочитав 103 Псалом. Він серйозно говорив про велику, всепрощаючу любов Божу. Потім всі разом заспівали один гімн. Потім Палко читав із своєї книги. Він читав про сотника Корнілія, який всією своєю родиною прийняв Ісуса Христа (Дії 10:1-48). Яке гірке життя було у цієї людини, хоч він постійно молився і робив людям багато добра. Але він не знав істинного шляху, та й Господа Ісуса теж не знав. І яким щасливим він став, коли до нього прийшов апостол Петро, а разом з ним і Сам Господь Ісус. Як радісно всі в його домі прийняли Ісуса Христа!

Потім на честь Агнця, який прийняв на Себе гріхи всього світу, пролунала у горах пісня, що так пасувала до всього сказаного:


Прийми слова подяки й шани,

Син Божий, за Твою любов:

За нас стерпів Ти муки й рани,

За нас пролив святую кров!


Зазнав Ти біль, зазнав знущання,

І щоб життя надати нам,

За наше зло спокутування

У хресних муках зніс Ти Сам.


Ціною власного страждання

Моє спасіння Ти здобув.

І вірю, з Богом поєднання

Знайду через Твою любов.


Твій дар святий ціни не має,

Твій подарунок-це Ти Сам.

І серце в грудях промовляє:

Візьми, я все Тобі віддам!


Пісня змовкла, і на обличчях слухачів, що сиділи навколо вогнища, можна було прочитати, якою дорогою була для них ця жертва і примирення. З-поміж них особливо вирізнялося серйозне обличчя дядька Филини. Навкруги панувала тиша, яку тільки зрідка порушували дзвоники, що були на овечках. Небо вкрилося темними хмарами, на заході заблискотіла блискавиця, і в далечіні прогуркотів грім. Але гроза проминула осторонь.

Після недовгого мовчання встав дядько Филина, і після того, як він від усього серця подякував Ісусові Христу за те, що Він відвідав їх і не пройшов повз них, він оголосив причину сьогоднішнього свята, на якому він, Филина, найщасливіший.

Не тільки пані Славковська, але й її батько побажали залишитися тут! Завтра, якщо буде на те воля Господня, пан Славковський поїде до Америки, щоб привезти свою дружину. Тільки-но він спродасть своє майно, він повернеться на батьківщину і вже ніколи не залишить її.

Хто може передати ту радість, яка охопила всіх присутніх, коли вони почули цю звістку. Ондрійко обіймав свою матусю, дідуся і дядька Филину.

— Ми залишаємось тут, у наших горах, у дядька Филини! Ми не їдемо в далеку країну, ми залишаємось вдома, в наших горах! І Палко буде з нами!

— Так, дитино моя, — сказав дідусь, притиснувши до себе хлопчика, — ми будемо жити тут для Ісуса Христа і разом з Ним.

Скоро вогнище згасло. Удалині ще гримів грім і блискала блискавиця, але над пастушою оселею сяяли ясні зорі. Коли всі розійшлися, Филина, за старою звичкою, пішов перевірити, чи все гаразд. Як кілька тижнів тому, він зупинився перед тією лавою, де часто сиділа пані Славковська. Цього разу лава знову була зайнята. Він хотів пройти непомітно, але його покликали.

— Ми знали, що ти прийдеш, — сказав пан Славковський, запрошуючи його сісти. — Марія хоче тебе про щось попросити.

— Мене? — здивовано запитав дядько.

— Так, вас, дорогий дядечку. Я хочу попросити вас залишити овець і перейти до нас. Ми вас поставимо наглядачем над нашим маєтком і заживемо однією родиною.

Молода жінка просила його від щирого серця. Але старий пастух похитав головою.

— Дякую, доню, — сказав він розчулено. — Я охоче увійду до вашої родини, оскільки всі ви мені дорогі, але не відбирайте в мене мою роботу. Я цим займався, будучи нещасною людиною, і це втішало мене в моїм горі. Я зжився з вівцями, з природою і цією працею. А тепер, коли небо відкрилося для мене, дозвольте мені продовжувати стояти на порозі! Не соромтесь, що я простий пастух, а ви — заможні люди. Все, що необхідно для життя, я заробляю чесною працею. У мене є житло, і я тепер не самітній, адже ви любите мене. Ми будемо ходити один до одного в гості, особливо, любий брате, коли ти повернешся з Америки. Але про одне я хочу вас попросити: якщо у вас з’явиться залишок, то віддайте Палка до школи! Його батько дуже занепокоєний тим, що він не в змозі виділити щось на освіту сина. Те, що дав йому Господь, звичайно, ніяка школа не дасть; але якщо люди з такою вірою будуть проповідувати з кафедри, тоді Світло Правди скоро засяє над нашим бідним народом!


— Дядьку Филина, спасибі вам. Я вже й сама про це думала, але не наважувалася заговорити з батьком Палка, — молода жінка потиснула мозолясту руку дядька Филини. — Повірте мені, для Палка я охоче зроблю все від мене залежне. Він приніс нам Світло і спасіння. Нехай цю звістку про спасіння він понесе ще багатьом душам.

Тихо сходила на землю ніч. Зрідка можна було почути звуки флейти. Стево тримав нічну варту, награваючи при цьому знайому словацьку мелодію:


Якби я знав, куди тікає ніч,

Її назад я б повернув.


Але ніч пішла і не повернулася назад. З якої причини? Адже після ночі наступив новий ранок, сповнений благодаті для тих, хто прийняв Господа Ісуса і яким Він дав право бути дітьми Божими.