Олена ЧЕПІЛКА

РАДІСТЬ

КИЇВ

2023

ПОДАРУНОК ДІДУСЯ

До Віталика на вихідні із села приїхав дідусь. Хлопчик дуже любив старенького й завжди нетерпляче очікував на його гостину. Дідусь жив зовсім один, бабуся давно померла, а їхні діти один за одним перебралися до міста. Тепер вони зрідка приїжджали до батька, зате онуки всі літні канікули проводили біля старого. Дідусь, відвідуючи дітей, завжди привозив своїм онукам багато подарунків. От і сьогодні Віталик отримав від нього гарну справжню ключку, яка ще навіть пахла смолою, та важку шайбу. Сестричка Люда раділа новій ляльці, а маленький Антось катав по кімнаті яскравий смугастий м’яч.

– Грайте, поки на місці не сидиться! Дитинство швидко пролітає, – усміхався в пишні сиві вуса чоловік.

З дідусем завжди було цікаво. Віталик і Люда навперебій переповідали йому всі новини, що накопичилися за час їхньої розлуки, а Антось, зручно вмостившись на старечих колінах, розгладжував зморшки на дідових щоках. А найбільше діти полюбляли, коли дід читав їм Біблію та розповідав історії про перших християн. Онуки завжди дивувалися глибині їхньої віри й любові до Бога. Вони знали, що й сам дідусь багато постраждав за своє покладання на Господа. Про це діти довідалися від мами, бо дід завжди оминав цю тему.

Після обіду Віталик відпросився у батьків на ковзанку. Хлопчику кортіло пограти з приятелями в хокей. Шайбу вони мали, а ось новеньку ключку Віталик обов’язково візьме. Такої в їхньому дворі ніхто не мав. Про неї хлопчик мріяв давно й навіть потайки молився перед сном у своїй кімнаті. А тепер він, погладжуючи лаковану ручку ключки, дякував Господу за відповідь на молитву.

І ось Віталик уже на вулиці. Погода пречудова. Сонце заливає яскравим світлом засніжену вулицю, що аж хочеться міцно-міцно заплющити очі, а мороз лоскоче в носі. Саме час рушати на ковзанку. Віталик забіг у сусідній під’їзд за другом Дмитром. Вони разом ходять до школи, хоча Дмитро на рік старший. А щонеділі вони поряд сидять на служінні в церкві. Віталику не довелося вмовляти друга вийти на вулицю. Побачивши новеньку блискучу ключку, той захоплено свиснув і незабаром з’явився на вулиці в повному спорядженні дворового хокеїста. Його ключка була вже геть старою, пораненою в льодових битвах, і тому хлопчик туго обмотав її синьою ізоляційною стрічкою.

– Овва! Оце так річ! – невпинно повторював Дмитро, розглядаючи подарунок. – Ну й дід у тебе – тямущий чоловік!

Віталик був дуже щасливим.

А незабаром друзі дісталися ковзанки. Там хлопчики вже щодуху ганяли по льоду шайбу. Зазвичай грали двір проти двору. Самовіддані воротарі пильно стежили за діями на майданчику. Віталика й Дмитра вони радо зустріли. Тепер кількість учасників у командах зрівнялася, тому гра буде чесною та захопливою. Нова ключка всім надзвичайно сподобалася, і невдовзі майже всі по черзі пробували нею пограти. Віталик ніколи не був жадібним, але дуже зрадів, коли новенька ключка повернулася до нього. Сьогодні
хлопчик напрочуд жваво ковзав по льоду й натхненно забив пару шайб у ворота суперника. Певна річ, ключка тут ні до чого, просто хлопчик мав такий гарний настрій. І ось знову шайба влучила у ворота суперника, й уболівальники з дружнім плескотом і свистом юрбою висипали на лід, аби привітати Віталика з перемогою.

Хлопчик уже збирався додому, коли до нього перевальцем підійшов Сергій. Він був капітаном команди суперників.

– То що, нову ключку отримав і вже гордуєш? – процідив крізь зуби Сергій. – Без неї такої спритности ти ще не виявляв. Б’юся об заклад, що без неї ти у ворота не поцілиш!

– Який іще заклад?! Я чесно грав – усі бачили, та й не збираюся закладатися! – пояснив Віталик.

– Невже духу забракло?! До матусі захотів? А я кажу, не пущу тебе, поки звідси моєю саморобною ключкою у ворота не поцілиш, зрозумів? А то – ось! – І Сергій погрозливо підставив кулак, якого побоювалося чимало хлопчиків на їхній вулиці.

Віталик не звик битися, але й здаватися теж не хотів. А навколо, підбурюючи товариша, гомоніли діти з його двору. Нарешті Віталик відповів:

– Добре, заб’ю тобі шайбу, та ключку мою не чіпай! Мені її сьогодні дідусь подарував. Я тобі жуйку дам, якщо промажу. Годиться?

– Правильно, Віталю, – зауважив Дмитро.

Хлопчики його підтримали. Але Сергій у відповідь тільки посміхнувся й поспішив до воріт. Віталик несподівано дуже розхвилювався. Ось він розбігся, удар – схвильовані вигуки з усіх боків, а шайба – у спритних руках Сергія!

– То що, слабо?! – єхидно посміхнувся той, ідучи назустріч.

– Нічого, все одно сьогодні наша взяла, – заспокоював Дмитро друга.

Але Віталик почувався ніяково.

– Гаразд, Сергію, зараз тобі жувальну гумку принесу. Чекай тут!

– Аякже, чекай! Зараз підеш і по-всьому! Так я тобі й повірив! Залиш свою ключку в заставу, зрозумів? По неї ти точно повернешся.

Сергій ухопився за ключку і, примружившись, не зводив очей із суперника. А Віталик міркував. Цей задерикуватий хлопчисько із сусіднього двору йому давно не подобався, та раніше ніколи не доводилося мати з ним справи. Як правильно вчинити, Віталик не знав, зрозумів тільки одне – Сергія не переконати. Подумавши, хлопчик сказав:

– Добре, Сергію, я миттю! Пограй поки моєю ключкою, якщо так хочеш, а тим часом я збігаю до крамниці.

Віталик помчав як вітер. Ось він уже вдома. Десь у рюкзаку повинні бути гроші на шкільний обід. Їх цілком вистачить на жуйку. На здивовані запитання діда й батьків хлопчик лише крикнув:

– Потім! – І знову зник за дверима.

На щастя, у крамниці черги не було, й незабаром хлопчик опинився на ковзанці з найкращою жувальною гумкою в кишені. Але що це? Хлопці з його двору, збившись у купу, сиділи на низеньких лавочках, а їхніх сусідів ніде не було. Віталик очима пошукав Сергія, але того і слід прохолов.

Дмитро, побачивши захеканого друга, підвівся з лавки:

– Він пішов, Віталю. Вони всі пішли! Ми не пускали, але їх більше, розумієш?

Тільки тепер Віталик помітив, що всі його друзі в синцях і подряпинах. Усе стало зрозуміло та до болю прикро. Віталик пригадав, скільки він мріяв про таку ключку, як палко молився, як радів дідусевому подарунку. Він вдячно подивився на принишклих товаришів. Вони знайомі з раннього дитинства. Але в них так мало спільного: Віталик зростав у християнській родині, тому з-поміж них вирізнявся своєю поведінкою. Хлопчики добре знали, що йому можна довірити будь-яку таємницю, звернутися по допомогу, що він ніколи не підійме на кпини та не образить молодших. Його всі поважали й так хотіли допомогти! Хтось запропонував увечері підстерегти Сергія біля його під’їзду, хтось радив сходити до нього додому й усе розповісти батькам. Але Віталик лише пробубонів:

– Спасибі, хлопці, нічого не треба! Якось сам із ним розберуся.

Хлопчик мовчки розвернувся й пішов додому. По його щоках текли сльози, і холодний вітер щосили намагався їх осушити. Поруч ішов Дмитро. Він твердо вирішив удома відразу ж помолитися за Віталика.

Дід із цікавістю спостерігав за онуком, поки той, ледь стримуючи ридання, роздягався в передпокої.

– Що сталося, друже? Де твоя нова ключка? Невже зламалася?

Віталик поглянув у добрі дідусеві очі, не стримався та дав волю сльозам. Батьки й дід уважно його вислухали та дружно взялися втішати. Урешті-решт Віталик заспокоївся. Тоді дідусь узяв онука за руку й повів у дитячу. Там він розгорнув свою стареньку Біблію і прочитав: «А хто захоче тебе позивати й забрати сорочку твою, – віддай і плаща йому», «Блаженні миротворці, бо вони синами Божими стануть».

– Віталику, ти завжди полюбляв слухати розповіді про перших християн-мучеників.

– Так, дідусю, та до чого тут це?

– Ти ж, дорогенький, завжди дивувався, звідки в них така віра, сміливість, відданість Богу. Так ось, усе це відбувається в нас. Господь через випробування перевіряє нас на витримку, на вірність. Загартовує нас. Готує до майбутніх великих подвигів віри. Діти Божі мають бути витривалими й сильними. Усе це закладають у нас саме такі випробування. Зроби так, як навчав Ісус, і тоді ти пізнаєш радість Його перемоги, красу християнського життя!

– Пробачити Сергію? Після всього, що він накоїв?

– А ти сам прагнеш пробачити? Якщо так – Бог вийде назустріч, це ж Його воля, Він допоможе! Пригадай, Ісус навіть Юду після зради в Гефсиманії назвав не ворогом, а другом. Христос не лицемірив! Наш Господь такий! Йому було шкода Свого нерозумного грішного учня. І якби Юда щиро покаявся, Ісус радо подарував би йому Свою любов.

Того вечора за зачиненими дверима тривала довга розмова діда й онука. Двох християн. Один – сивий, міцний та непохитний у своєму сподіванні, він уже закінчує свій земний шлях. І другий – юний і чуйний, сповнений емоцій та енергії, він тільки-но ступив на свою життєву дорогу. Того вечора Небо чуло їхню натхненну молитву й наповнювало два серця радістю і спокоєм.

Там, у дитячій кімнаті, юний християнин вирішив щось дуже важливе. Він швидко вдягнувся та вийшов на вулицю. У кишені його пальта було дещо невелике, але важке й надзвичайно цінне…

У квартирі залунав дзвінок. Двері відчинила втомлена жінка.

– Чого тобі, хлопчику? Теж прийшов скаржитися на Сергійка? І тебе побив мій неслух? Щойно я йому всипала! До тебе вже кілька людей із сусіднього двору приходило. Зовсім від рук відбився, як батько поїхав. Але не хвилюйся, йди додому, йому й за тебе перепаде. – І жінка, не давши навіть слова вимовити Віталику, зачинила перед ним важкі двері.

Хлопчик розгубився, але все ж вирішив подзвонити знову.

– Ну чого тобі? – здивувалася господиня, знову побачивши його під дверима.

– Ні, тітонько, я не зі скаргою. Я прийшов до Сергія в дуже важливій справі. Покличте його.

– Не скаржитися? Отже, дружок? А на вигляд такий сумирний. Також, напевно, батькам усю душу розсотав, ох, хулігани! – Двері знову із шумом зачинилися перед носом Віталика.

Хлопчик розгублено почухав потилицю:

– Не хоче диявол, щоб я за Біблією чинив! Але не вийде...

І Віталик уперто натиснув кнопку дзвінка. Коли мама Сергія втретє відчинила двері, хлопчику здалося, що додому він повернеться із синцями. Але цього разу Віталик заторохтів:

– Йому подарунок приніс, зараз піду, тільки спершу покличте! Будь ласка!

З глибини кімнати з’явився Сергійко. Вигляд у нього був як в обскубаного курчати, але, побачивши Віталика, його очі спалахнули злісним вогником.

– Що треба? Вали звідси! Мамо, вижени його!

– А бодай вас..! – махнула рукою жінка й пішла займатися своїми справами.

– Почекай, Сергію, я до тебе не по ключку прийшов! Я ось, – Віталик простягнув новеньку, ще навіть із запахом смоли шайбу, – тобі приніс! А то сама лише ключка – ні те ні се. Візьми від мене в подарунок!

Сергій хмикнув:

– Знущаєшся? Зараз тобі як дам!

– Та ні, зовсім я не знущаюся. Просто дарую, і все. А ще знай: я на тебе нітрохи не ображаюся! А це твоя жуйка. Ти її чесно виграв.

Віталик виклав принесені речі в руки ошелешеного Сергія і, не чекаючи на відповідь, сходами швидко спустився вниз. Дорогою додому хлопчик шепотів Ісусу:

– Господи, я все зробив, як Ти хотів. І мені зараз так радісно! Благослови ж Сергійка, поговори з ним Сам!

Батьки й дідусь, усміхаючись, слухали розповідь Віталика про зустріч із його прощеним ворогом. Наостанок мама зітхнула:

– Видно, нелегке в нього дитинство, синку. І мамі непросто ведеться. Без тата важко ростити дітей, а без Бога – зовсім жахливо. Треба познайомитися з його мамою.

Як того вечора почувався Сергій, ніхто достеменно не знав. Тільки вранці, йдучи до крамниці, біля дверей квартири мама побачила ключку, шайбу та жуйку. Дідусів подарунок був цілим і неушкодженим. Віталик іще солодко спав, коли мама біля його ліжка склала ці речі.

Незабаром діти у дворі дивувалися принишклому шибенику, який уже зрідка з’являвся на ковзанці. А Віталик, наче й не було нічого, виходив на вулицю зі своєю новою ключкою. Та ще більшою загадкою виявилося те, що мами Віталика й Сергія стали хорошими подругами. Улітку Віталик святкував день народження, і діти вже не дивувалися, що першим гостем був Сергій, – адже у християн часто трапляється таке, чого не зустрінеш в інших. Ось так завдяки подарунку дідуся, а, можливо, чомусь іншому, у Віталика з’явився новий відданий друг.

ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ

Сьогодні в Сашка незвичайний день: у нього день народження! Заняття у школі тривали ну дуже довго. Щоправда, вчителі вирішили зробити йому подарунок, тому не запитували й не викликали до дошки. А це так здорово! Останній дзвінок був особливо завзятим – ура! – нарешті можна бігти додому! Весняне сонце вабило на вулицю, теплий вітерець лоскотав обличчя. Як усе-таки чудово жити на цьому світі, особливо коли тобі вже цілих десять років! Сашко вийшов зі школи, свиснув від задоволення і найкоротшим шляхом поспішив додому.

Мама поралася на кухні, адже її старший син уже майже дорослий, тому сьогодні він повинен почуватися особливо щасливим. На столі був величезний торт, прикрашений квітами з яскравого крему. Незабаром почнуть збиратися гості. Сашкові навіть подих перехопило від радісних передчуттів.

– Ого, який торт! І все це для мене? А скільки ти наготувала! Мамо, коли ти все встигла?!

– Сьогодні, Сашко, тобі виповнилося десять років – перший ювілей. Та й заслужив на таку увагу. А зараз перевдягнися й хутко до крамниці по хліб!

Сашко підстрибом вибіг із кухні й у коридорі зіткнувся із сестричкою Ніночкою. Дівчинці всього чотири рочки. Сашко любить її більше за всіх на світі. Ніночка стояла перед ним у блакитній із білим горошком сукенці, з пишними бантиками на тоненьких кісках і загадково усміхалася:

– Сашко, а я також маю для тебе подаруночок!

– Та невже? І що це?

– Не скажу. Коли подарую, тоді й дізнаєшся. Бач, хитрун який!

Сашко весело поцілував Ніночку в липку від варення щічку й пішов перевдягатися. Тим часом тато повернувся з роботи й почав допомагати мамі накривати стіл. Сім’я чекала на гостей. А їх запросили чимало. Крім дідуся й бабусі, прийдуть друзі з недільної школи й однокласник Костя. А ще хлопці з двору, з якими стільки років разом ганяли футбольний м’яч, теж обіцяли бути на святкуванні. Сашко з особливою втіхою згадав про гостей. Який він щасливий: адже має стільки друзів!

Дорога до крамниці вела через невеликий сквер. Майже поряд була трамвайна зупинка. П’ятнадцять хвилин, й іменинник знову буде вдома. Ідучи сквером, він раптом почув чийсь плач. Сашко озирнувся. На лавочці, навпроти трамвайної зупинки, сидів хлопчик, на вигляд трохи старший за Ніночку, й гірко плакав. Сашко хотів проскочити повз, адже дуже поспішав, але щось усередині його раптом зупинило. Ісус ніколи б не пройшов повз чужу біду. А Сашко – християнин. Ні, треба підійти до малюка й дізнатися, що трапилося. Хлопчик був таким безпорадним, таким нещасним. Руденькі кучерики, ластовиннячко на кирпатому носику, прозорі доріженьки сліз на запилених щічках і тремтячі губи малюка змусили Сашка злегка усміхнутися:

– Агов, герою, що сталося? Ти чого плачеш?

Малюк подивився на Сашка довірливими синіми очима і, схлипуючи, пробубонів:

– Я заблукав.

– Як заблукав? Ти що, десь поруч живеш? Сам погуляти вийшов, еге ж?

– Ні, я сюди на трамваї приїхав. Я далеко живу-у-у, – і знову гірко розридався.

– Почекай, не треба так плакати. Краще поясни все до ладу. Куди ти їхав і з ким?

– Я аптеку шукав. Моя бабуся захворіла. Вона старенька. Ми з нею в аптеку на такому трамваї їхали. Я хотів їй ліки купити. Ось папірець і гроші маю. У-у-у!

– А батьки твої де?

– Вони на дачу поїхали, аж після вихідних повернуться.

– Як же бабуся такого малюка за ліками відпустила?

Заблудько витер сльози і, хвилюючись, почав пояснювати:

– Вона не знає, що я поїхав в аптеку. Бабуся спала. До нас приїжджав лікар, виписав на цьому папірці ліки, а бабусі укол зробив. Ось із такого шприца! – малюк широко розвів руки, демонструючи шприц. – Потім він запитав, хто може сходити за ліками в аптеку. А хто ж, окрім мене,
піде? Бабуся не пустила б мене самого. Тоді почекав, поки вона засне, взяв гроші та поїхав на трамваї. Ми завжди з нею вдвох їздили. На третій зупинці виходили. Я так усе і зробив. Тільки все навколо чуже, я тут ніколи не був.

– Нерозумна твоя голово! Ти ж, напевно, не в той трамвай сів.

– У той! Вони усі однакові! – вперто захитав головою малий мандрівник.

– Однакові-то однакові, та ось номери мають різні й маршрути також. Ну гаразд, не реви ти так! Тебе як звуть?

– Євгенко я, Васильєв.

– Ти адресу свою знаєш?

– Аякже. Вулиця Зарічна, будинок 20, квартира 7.

– Що ж мені з тобою робити?

– Допоможи мені, будь ласка! Бабуся, мабуть, уже прокинулася. Напевне, шукає мене скрізь. Їй хвилюватися не можна, в неї серце хворе. Раптом вона помре, моя бабуся!

– Ти боявся, що вона помре, тому й поїхав за ліками?

– Так! Знаєш, яка вона в мене хороша?!

Сашко хвилину зачекав, розглядаючи малюка. Нічого, добрий парубчина, з характером! Сині очі Євгенка дивилися на нього так благально, що Сашко забув про всі свої справи й поблажливим тоном сказав:

– Гаразд, козаче. Щоправда, сьогодні в мене день народження, і, мабуть, уже гості зібралися, але ж не кидати тебе в біді. Поїхали, відвезу додому!

Євгенко жваво зіскочив із лавки:

– Правда? Ти такий добрий!

– Це тому, що я християнин, розумієш? Я вірю в Бога. Ісус навчає, щоб ми так робили. Гаразд, давай свою руку й ходімо швидше!

На зупинці Сашко дізнався в перехожих, як проїхати на вулицю Зарічну. А за кілька хвилин діти вже сиділи у трамваї. Євгенко міцно-міцно вхопився за руку свого рятівника та вдячно усміхався.

Сашко, дивлячись на малюка, чомусь зовсім не переймався за день народження. Головне, хлопчик зі скверу тепер усміхається. За дві зупинки Євгенко радісно заплескав у долоні – він почав упізнавати будинки на своїй вулиці.

– Ми майже вдома! Нам зараз виходити! А он там, бачиш, мій будинок!

Сашко погладив його руді кучерики. Хороший малюк цей Євгенко. Начебто давно його знає. Навіть розлучатися шкода. До будинку діти дійшли дуже швидко.

– Євгенко, я далі не піду. Ходи сам. А мені час повертатися. Мене там гості зовсім зачекалися.

– Ну, Сашко, миленький, я сам боюся. Від бабусі перепаде. Ходімо зі мною. Ми на першому поверсі мешкаємо. Це швидко...

Сашко знову подумки звернувся до Ісуса. Він усім серцем співчував маленькому хлопчикові.

– Добре, Євгенко, відведу тебе й бігом додому.

Малюк радісно попрямував до під’їзду. Двері їхньої квартири чомусь були відчинені. Діти ввійшли. Тиша була якоюсь тривожною, непривітною. Євгенко налякано поглянув на Сашка. Що трапилося? Потім малюк почав бігати по всіх кімнатах і кликав бабусю в розчинені вікна. Нарешті ввійшла жіночка – двірничка тітка Люба.

– Євгенко, шибенику, де ж ти пропадав? Бабусю твою до лікарні забрали. Вона так за тебе хвилювалася. Думала, ти у дворі загрався.

– Вона не померла?

Двірничка тітка Люба погладила хлопчика по голівці й лагідно промовила:

– Ні, рідненький, не бійся. Бабусі там краще буде. Її полікують і вона видужає. А за кілька днів твої батьки повернуться. Ключ від квартири в мене. Ось тільки з тобою як бути?

Сашко, не роздумуючи, запропонував:

– Євгенко ці дні у нас побуде! Ми неподалік живемо. Усього три трамвайні зупинки.

Тітка Люба допитливо поглянула на Сашка:

– Щось я тебе тут раніше не бачила. Ти хто їм, родич?

– Він мій найкращий друг, його Сашком звати, – випалив у відповідь Євгенко. – Я тільки до нього поїду!

– Та ви не хвилюйтеся, Євгенку в нас буде добре!

Тітка Люба не опиралася. Ключі від квартири вона забрала собі, мешканці будинку їй завжди довіряли. Провівши хлопчиків до трамвайної зупинки, вона пообіцяла зателефонувати бабусі в лікарню та повідомити, що Євгенко знайшовся. Хай старенька не хвилюється.

На зворотному шляху Євгенко був тихим та 
серйозним. На сидінні він притулився до Сашка і прошепотів:

– Я тільки тобі вірю. Добре, що ти зі мною до-
дому пішов.

Сашко також про це думав. Як добре, що він не кинув малюка біля під’їзду! Що б тепер із ним було?

– Євгенко, за бабусю ти не хвилюйся! Ми зараз за неї помолимося. Їй обов’язково покращає, і вона зовсім одужає. А завтра ми відвідаємо твою бабусю в лікарні.

– Правда? Як чудово!

Сашко тихенько заговорив з Ісусом про Євгенкову бабусю. Хлопчик просив Його допомогти і заспокоїти хвору жінку. А Євгенко уважно вслухався в кожне слово.

Ось уже й маленький сквер, і та сама лавка. Їхня зупинка, час виходити. Крамниця вже була зачиненою. Але Сашка це нітрохи не засмутило. Також він розумів, що давно запізнився на свій день народження, не купив хліба, але ще ніколи не почувався таким щасливим, як зараз.

Адже саме сьогодні, хлопчик це усвідомлював, із ним сталося щось особливе. Сашко знав, що Ісус був дуже ним задоволений, а це найкращий подарунок до дня народження. Вдома його обов’язково зрозуміють і допоможуть цьому чудовому хлопчикові Євгенку.

ЯБЛУКА

Усі хлопці із Сергійкового закутка пізно ввечері полізли до чужого садка за яблуками. Сергійко поліз також. Хоч у глибині душі він добре розумів, що чинить гріх, що красти не можна, проте надто вже захопливою була ця пригода. Ще б пак! Миколка й Толик відволікали сторожа якимись дурними балачками, а решта хлопців, перестрибнувши паркан, набивали кишені рум’яними соковитими яблуками. Коли сторож зрозумів що й до чого та задмухав у свій гучний свисток, було вже пізно. Миколка й Толик мчали в селище так, що тільки п’яти виблискували, а шибеники, вискочивши із саду, ховалися хто куди. Собака, не знаючи, за ким бігти, голосно гавкав у темряву, а потім поплівся до своєї будки під лайку ошуканого сторожа. Зібравшись на майданчику, хлопчики, потираючи забиті місця й подряпини, зі сміхом згадували свої «подвиги». А Сергійко до загальних веселощів іще демонстрував, як порвав штани, зачепившись за паркан саду. Додому хлопці поверталися «героями».

Сергій тихцем прошмигнув до своєї кімнати, пірнув під ковдру й солодко заснув. Він не чув, як до кімнати ввійшла мама, як вона, поправляючи його одяг, витрусила з кишень крадені яблука.

Уранці хлопчик прокинувся під веселий щебет молодшої сестрички:

– Сергійку, Сергійку, вставай, мама кличе снідати!

Тільки тепер, одягаючи штани, Сергій чітко пригадав учорашню пригоду. А де ж яблука? Може, сестричка витягла із кишень? Тоді це не біда! Але дірку на штанях було охайно залатано. Відразу видно, що постаралася мама. Сергійка пройняло вогнем. Так соромно тепер виходити до батьків. Вони завжди вважали свого сина розважливим християнином і ставили за приклад молодшим дітям. Але вже нічого не вдієш, і Сергійко неохоче подався вмиватися, а потім сів до столу. Вся сім’я зібралася за сніданком. Із хлопчиком ласкаво привіталися. «Невже нічого не зрозуміли?» – дивувався Сергійко, марно чекаючи докорів. Раптом його погляд ковзнув по прибраному до сніданку столу. В самому центрі стояла гарна ваза з рум’яними великими яблуками. Так, це були яблука із Сергійкових кишень. Хлопчик здивовано протер очі: чи не сон це? Батьки дивилися на нього ніби нічого й не сталося. Нарешті тато промовив:

– Ну що? Час снідати. Сергійку, подякуй Богу за їжу, хай Господь її благословить.

– Я? Чому я, тату?

– Як чому? Хіба ти ніколи не молився? Я й зараз тобі довіряю.

Сергійко тривожно проковтнув набіглу від хвилювання слину. Оце так влип! Як же молитися за їжу, коли на столі його крадені яблука? Прибрати їх, чи що? Але який це матиме вигляд? Ох, що буде, те буде! І Сергійко, міцно заплющивши очі, проторохтів:

– Господи, Ти завжди піклуєшся про нас, посилаєш нам їжу. Ми Тобі вдячні! Благослови її. Амінь.

От би зараз розплющити очі та виявити, що яблук немає! Але ваза стояла на тому самому видному місці. До кінця сніданку яблук почало меншати. Молодші діти були від них у захваті. Але Сергійко, дивлячись на вазу, відчував нудоту.

– А ти чого яблука не їси, синку? – запитав тато. – Спробуй, дуже смачні. І Господь їх по твоїй молитві благословив, адже так?

Сергійко через силу з’їв одне яблучко. Потім чомусь цілий день у нього болів живіт. Чи то від хвилювання, чи то Господь дійсно благословив ці крадені яблука особливим благословенням, тільки відтоді Сергій більше ніколи не лазив із хлопчиками в чужі сади. Отаким інколи буває благословення.

КОШЕНЯ ВАСЮНЯ ТА ЙОГО ГОСПОДАРІ

Толик повертався з риболовлі. У його відерці плескалися спритні червонопері карасики. Хлопчик час від часу з гордістю поглядав на свій улов. Ох і гарна буде юшка! А як, певно, зрадіє бабуся! Толик приїхав до неї з міста на канікули й сьогодні вперше подався на риболовлю. Він ішов вузькою звивистою стежкою на гору, на якій розкинулося маленьке село, де жила бабуся. Сяяло яскраве сонечко, вітерець у повітрі гойдав легенькі парасольки кульбаб. Самотні берізки задумливо схилили до землі своє тонке віття. Як легко тут дихається! Хлопчик любив сюди приїжджати. Незабаром до бабусиної сусідки приїде онук Артем. Вони з Толиком давні друзі. Удвох куди веселіше грати! Так, мріючи про веселі канікули, йшов рибалка додому. Раптом його увагу привернув жвавий сміх хлопчиків. Неподалік троє підлітків знущалися з нещасного кошеняти. Вони по черзі смикали пухнастика за хвіст і вуха, а той безпорадно нявкав і пирхав.

– Не мучте тваринку! Що кошеня вам зробило? – обурився Толик.

Хлопчикам це не сподобалося.

– А тобі яке діло? Вали звідси, приїжджають тут усілякі! – відповів найвищий хуліган.

– Віддайте мені кошеня, поки зовсім не замучили, – попросив Толик.

– А що даси? Невже сподіваєшся отримати його задарма? Коти в господарстві, знаєш, як потрібні. Мабуть, у твоєї бабці повно мишей.

– Рибу візьміть! Щойно зловив.

– Ги-ги, рибу! Та ми таку щодня ловимо! А от вудку – вудку можна.

Шибеники з цікавістю розглядали його риболовні снасті. Вудку Толику купив батько майже перед самим від’їздом у село. Вона була дуже зручна – легка, складана. Суперріч, а не вудка! Толик зніяковів. А хлопчики, бачачи його нерішучість, узялися ще дужче знущатися з кошеняти. Мале обм’якло й, уже не пручаючись, безсило звалилося на траву.

– Гаразд, беріть вудку... Давайте сюди кошеня!

Так кошеня опинилося в Толика. Пухнастик погано розумів, що з ним сталося, але довірливо уткнувся холодним вологим носом хлопчику під пахву. Толик засунув його просто під сорочку і, притримуючи однією рукою, пішов додому. Він уявляв, як напоїть кошеня теплим молоком, покладе спати на килимку біля свого ліжка, а бабуся, він стовідсотково переконаний, не заперечуватиме своєму улюбленому онукові. Ось і вулиця, на якій будинок його бабусі. Толик дорогою міркував: «Нічого, що вудку довелося віддати. Кошеня цього варте. Треба в бабусиному сараї пошукати свою стару – саморобну». Думки хлопчика обірвало чиєсь невтішне ридання. Толик озирнувся й побачив на лавці біля будинку дівчинку, років дев’яти. Довгі чорні кіски, короткий сарафанчик і велика лялька в руках... Дівчинка нагадала Толику його молодшу сестричку Тетянку, яка залишилася в місті з батьками. Хлопчик не зміг пройти повз незнайомку, не дізнавшись, що сталося.

– Дівчинко, що трапилося? Чому плачеш, образив хто?

– Котик! Котик… мій Васюньчик! Місцеві хлопчаки його відібрали.

Толик одразу все зрозумів. Він вийняв з-за пазухи сіру живу грудочку і простягнув дівчинці.

– Цей?

– Так! Мій маленький! Живий! Вони погрожували його втопити. Де ти його знайшов?

– Відібрав у них. Точніше, на вудку виміняв. Навіщо вони відняли в тебе кошеня?

– Поглузувати з мене хотіли. Молися, кажуть, тепер своєму Богу, а ми подивимося, як Він допоможе твоєму кошеняті! А Він і допоміг. Ось він, мій хороший, мій Васюня! Спасибі тобі!

– Ти що, в Бога віриш? Молишся Йому? Але ж це не Він твоє кошеня врятував, а я – Толик. Зрозуміла, дурненька?

– Не знаю, що й сказати. Тільки ж ти міг не встигнути врятувати кошеня або ж просто пройти повз, не помітити. Тато й мама кажуть, що в житті немає нічого випадкового.

– А де твої тато й мама?

– У місті. Я до бабусі з дідусем на канікули в гості приїхала. Ходімо до нас, я тебе з ними познайомлю!

– Ні, дякую, мені час додому. Іншим разом до вас зайду – Васюню твого відвідати.

Удома Толик розповів бабусі про свою пригоду. Старенька жіночка то хитала головою, то усміхалася, то зітхала. Але онуком лишилася задоволеною.

– Молодець, Толику. І кошеня врятував, і дівчинку розрадив. Її я знаю. Це Микитівни й Івановича онучка. Вони люди добрі, віруючі. Тільки їхня віра якась дивна. У будинку жодної ікони не мають – сама бачила. Але люди вони дуже добрі. Ніхто від них ніколи поганого слова не чув. А про Бога розповідають – заслухаєшся! Вони мають велику стару Біблію з малюнками. Ох і цікава! Ось як, онучку, буває. Хлопчики наші – ще ті халамидники, потішаються і з дітей, і з літніх людей. Улітку в садках плоди обривають, городину топчуть. Знають розбійники, що нічого за таке хуліганство їм не буде. А тепер ось дівчинку надумали ображати. Що за кара батькам такі неслухняні діти! Ох, біда!

Старенька ще довго бідкалася й розповідала про життя в селі. Адже тут усе на виду, від чу-
жого ока не сховаєшся. Але хлопчика найбільше зацікавили старі християни. Про них бабуся говорила з особливою повагою. Згадувала, як ще за радянських часів їх у колгоспі за віру гнобили, забороняли про Бога розповідати. Проте вони у відповідь лише усміхалися і жили по-своєму. Не так, як інші. На роботі завжди кращими були, та тільки їх за це не хвалили. А коли в кого біда траплялася, по допомогу завжди до цих християн приходили. Їхня сім’я велика та дружна. Діти ввічливі, слухняні та працьовиті, всім на заздрість.

– З усього видно, що Бог їм допомагає! – зітхнула задумливо старенька.

– Бабусю, а чому ти раніше мені про них не розповідала?

– Так думала, малий ти ще. Це ж тепер ти в мене такий вимахав! А зараз просто до слова прийшлося. Ти, онучку, їхню дівчинку від кривдників борони! Вона така славна, просто, як Тетянка наша.

Цілий вечір Толик ходив під враженням бабусиної розповіді. А наступного дня його, наче магнітом, потягнуло до маленького будинку із зеленою лавкою. У двір хлопчик зайшов без стуку. Там він побачив уже знайому чорнооку дівчинку. Вона, примостившись на дерев’яній сходинці ґанку, грала зі своїм любим Васюнею. Побачивши хлопчика, дівчинка зраділа:

– Здрастуй, Толику, заходь! Дуже рада тебе бачити. Добре, що прийшов.

Цієї миті з вікна визирнув симпатичний бородатий дідусь:

– Любочко, а що за гість до нас завітав?

– Це той самий хлопчик, дідусю, про якого я тобі розповідала.

– То заходьте в будинок! Бабуся млинців напекла. Чай питимемо.

Толик не відмовився. Дідусь йому дуже сподобався, та й бабусині розповіді про сусідів викликали в нього неабияку цікавість.

На столі посеред невеличкої світлої кімнати парував самовар. Привітна бабуся накривала стіл. Здавалося, всі дуже раділи гостю. Толику запропонували стілець. Але перш ніж чаювати, дідусь просто та щиро попросив Бога благословити їх, а також їжу на столі й тих, хто цієї миті потерпає від голоду. Його слова звучали так переконливо й легко, неначе він бачив Того, з Ким говорив. Толику навіть захотілося озирнутися. Чай був ароматним, млинці смачними, а господарі щирими та привітними. Хлопчик освоївся дуже швидко. І навіть наважився запитати:

– Дідусю, моя бабуся казала, що ви маєте старовинну Біблію з малюнками. Можна мені подивитися?

– Звичайно, синку, ходи за мною!

У сусідній кімнаті на маленькому столику лежала товста зачитана книга. «Невже в ній сховано таємницю незвичайного життя цих людей?» – розчаровано подумав Толик.

Дідусь посадив хлопчика поруч із собою, розгорнув свій скарб і прочитав трохи про Божу любов, про Ісуса Христа. Потім він показав Толику ілюстрації. Це були копії гравюр відомого художника. Від них повіяло невідомим, чистим і так вабило в інший світ. Толику відразу захотілося все-все дізнатися про людей, яких зображено в Біблії, про Ісуса.

Колись Толик дивився по телевізору мультфільми про Бога, але тут це було якось інакше. Старий охоче хлопчикові щось пояснював, щось читав. І, прощаючись, запрошував приходити до них частіше. Толик зрадів такому запрошенню. Дівчинка Любонька разом із Васьком провели його до хвіртки, як давнього друга.

Наступного дня Толик знову прийшов до сусідів. Він слухав розповіді старого і читав Біблію. Хлопчик не міг твердо сказати, що вірить у все це, але щось нестримно вабило його дізнатися про все-все. А ще він зауважив, що у старому будиночку християн завжди спокійно й затишно. В очах сивого дідуся запалюється якийсь ніжний вогник, коли він говорить про Бога, Його любов до людей та милість до всього живого.

Якось хлопчик запитав:

– Дідусю, звідки у вас ця віра? Хто навчив вас усього цього? Розкажіть, будь ласка, мені це важливо знати.

Старий усміхнувся, взяв на коліна притихлу Любочку й неспішно почав свою розповідь:

– Батьків своїх зовсім не пам’ятаю. Я народився невдовзі після революції. Тоді були важкі часи. Міста просто кишіли безпритульними дітьми. Крадучи та жебракуючи, вони цілими днями сновигали вулицями. Спочатку я жив у якоїсь жінки. Вранці вона годувала мене мізерним сніданком і виводила на гучну площу жебракувати біля таких самих голодранців, як і я. Увечері вона приходила за мною і забирала всі копійки з мого кашкетика. Ким доводилася мені ця жінка, як я в неї опинився – не знаю.

Одного разу в її домі з’явився грубий чоловік, він за щось сварив цю жінку і, сильно мене побивши, врешті-решт викинув на вулицю. Був холодний осінній вечір. Безпритульним тоді велося зовсім сутужно, й вони, щоб не загинути, змушені були йти в дитячі колонії та притулки. Мені тоді було десь років шість або сім. Понуро брів я вулицями міста, не знаючи, куди прихилитися. Повертатися додому я боявся, занадто сильно нило тіло від побоїв того чоловіка. Від страху й відчаю я навіть не відчував холоду. Урешті-решт я настільки знесилив, що примостився на лавці першого-ліпшого будиночка на околиці міста й заснув.

Скільки минуло часу, не знаю, тільки прокинувся я під звуки незвичайного співу. Такого мені ще не доводилося чути. Потім усе затихло, і з будинку почали виходити люди. Я хотів устати та втекти, але мої набряклі ноги й утомлене побите тіло не слухалися. Мене помітили. Люди оточили мене, переляканого й заплаканого. Дорослі щось жваво обговорювали, гладили мене по голові й усміхалися. Їхніх слів розібрати не міг, надто паморочилося в голові, а потім я знепритомнів.

Отямився я у просторій, обвішаній красивими картинами кімнаті. Читати я вмів, хоча й не дуже добре. І тому відразу звернув увагу на картину над моїм ліжком. Чоловік у білосніжному вбранні на очах здивованої юрби здіймався на небо. Під Його ногами біліла хмара. Під картиною яскравими літерами було написано: «Я не кину вас сиротами, – Я прибуду до вас». А крізь серпанок хмар до цього незвичайного Чоловіка простягали руки крилаті ангели. Замилувавшись картиною, я й не помітив, як до кімнати ввійшов господар. Це був чоловік середніх років. Міцний, кремезний, дуже сильний і добрий. Так я і залишився жити в нього. Звали чоловіка Іваном Лукичем. Він був християнином і керував невеличкою громадою в тому містечку.

Спочатку я ніяк не міг звикнути до свого нового життя. Не треба було постійно остерігатися побиття, канючити на вулицях, жебракувати.
Я, неначе бездомний цуцик, згортався у клубок від незвичної турботи й уваги. Тепер я спав у скромній, але чистій постелі, а не на матраці біля дверей. А коли хворів, то Іван Лукич проводив біля мене багато часу, доглядаючи та читаючи Біблію. Невдовзі чоловік мене всиновив. Подарував мені своє прізвище й по батькові. Але головне – любов. Любов до Бога. Незабаром я знав усе про Чоловіка на картині, читав Біблію та відвідував немічних бабусь із громади. Це був мій труд, труд на ниві Господній. Старим я читав Євангеліє, допомагав по господарству, й усі мене любили. Моє нове життя здавалося мені раєм.

Одного разу, вирушивши з батьком у церковних справах, ми лицем до лиця стрілися з моєю колишньою господинею. Може, вона і справді мене не впізнала, а, може, просто вдала. Та я не хотів із нею навіть словом перекинутися. Міцніше схопивши батька за руку, я почав молитися: «Господи, спаси від неї та помилуй!» Мов жахливий сон спливло в моїй пам’яті дитинство, і я зрозумів, як багато подарував мені Господь. Тільки Він міг так усе змінити!..

Дідусь уважно подивився на своїх слухачів і всміхнувся. Толик не зводив зі старого захоплених очей, Любочка від цікавости навіть рота роззявила, а бабуся кивала сивою головою, зрідка витираючи набіглі сльози.

– Дідусю, – благально пробурмотів хлопчик, – а далі? Що було потім?

Старий задумливо поглянув кудись удалечінь і продовжив:

– За тих часів на церкву були страшні гоніння. Віруючих ув’язнювали, відбирали Біблії, забороняли свідчити про Бога іншим. Тоді всюди звершувалися крадіжки й панувало пияцтво. Мені часом здавалося: все у світі перевернулося догори дриґом. Я ніяк не міг зрозуміти: чому добрих, чесних людей переслідують, а натомість ігнорують тих, хто дійсно на це заслуговує. З такими питаннями я часто звертався до батька. Тато брав Біблію та читав із неї відповіді: «Як Мене переслідували, – то й вас переслідувати будуть». Батько подовгу терпляче пояснював мені Нагірну проповідь Ісуса, яку сам любив надзвичайно. У таких бесідах і молитвах поруч із ним моя віра росла й міцніла.

Незабаром з обшуком завітали й до нашого будинку. Я, забившись у куток, крізь сльози молився за найдорожчу на землі людину. Батькові й раніше доводилося нелегко. Навернувшись до Бога непростим шляхом, він присвятив Йому все своє життя. Тому батько, завжди готовий до будь-яких випробувань, так і не одружився.

Пам’ятаю той спекотний липневий день. Його вели від мене як страшного злочинця. Сльози душили мене. На прощання батько прошепотів мені слова розради, запевнивши, що про мене подбають християни. «А я повернуся, сину, чекай на мене! Пам’ятай усе, що отримав у цьому домі. Бережи свою віру! Бог не залишить тебе!»

Люди, які повели його, забрали із собою наші картини та написані від руки вірші батька. Їх усі було присвячено Ісусу. Лише стару Біблію вдалося зберегти. Коли важкі вхідні двері зачинилися, я ледь не задихнувся від ридань.

Тоді я був щасливим від того, що батько навчив мене молитися! Бог мене чув і втішав. Я не дорікав Господу за батька – слова з Біблії підготували мене до такого удару. Тоді я зрозумів, що маю тільки Бога, і я довірився Йому всім гарячим хлоп’ячим серцем.

За кілька днів за мною приїхали християни з цього села. Вони забрали мене у свою велику дружну сім’ю. У селах тоді жилося легше, там я підріс, зміцнів, тому всюди допомагав скільки міг. У новій сім’ї мене прийняли та полюбили. Вечорами в нашому домі збиралися віруючі. А після важкого, сповненого турбот і тяжкої праці дня всі шукали розради в молитві та Слові Божому. Я багато молився за батька, а вві сні часто бачив його повернення додому. Дуже рідко ми отримували від нього теплі натхненні листи. Особливо ніжно він писав мені. Над його посланнями я, усамітнившись десь у будинку, ридав, аж поки рядки перед очима не зливалися, цілував кожну сторіночку листа... Батько надсилав нам і вірші. Їх не тільки читали на зібранні віруючих, а й передавали християнам в інші церкви. Іноді ці вірші поверталися до нас піснями. І ми співали їх на богослужіннях.

Батько повернувся, коли я вже з моторного хлопчиська перетворився на міцного юнака. Ми
з друзями працювали на колгоспному полі, коли із села прибігла моя названа сестричка та схвильовано повідомила:

– Семко, біжи швидше додому, твій батько повернувся!

Не тямлячи себе від щастя, я увірвався до світлиці. За столом сидів посивілий бородатий чоловік. Опалі щоки, промінчики зморшок, натруджені руки, міцні плечі – мій батько, невже це ти? Але очі! Так само добрі й усміхнені. Їх би я впізнав з-поміж тисячі інших!

– Батьку!

Ми кинулися в обійми один одному. Ми були щасливі та вдячні Богові за зустріч, а нашим братам і сестрам у Христі – за дах над головою. Ми спершу жили в сім’ї, що мене прихистила. Вечорами ми невтомно слухали розповіді батька про пережите. Сім довгих років тривала наша розлука. Друзі-християни, дізнавшись про його повернення, приходили провідати й підсобити у праці. З їхньою допомогою ми побудували на цьому самому місці невеликий будинок і переселилися в нього. Я працював і допомагав батькові. У непрості воєнні роки багато людей приходило в наш дім за розрадою і молитвою за близьких. Незабаром християнська група тут помітно зросла. Так трапляється скрізь, де світить святе світло Євангелія. І в таборі, де сидів батько, в нього теж з’явилися брати у Христі. Так уже траплялося в роки гонінь – Блага звістка швидше досягала людей за колючим дротом, ніж тут, на волі.

Після війни я одружився. Батько ще встиг благословити мого первістка. Відходив у вічність він спокійно. Упевненість у зустрічі з Ісусом відбивалася на його обличчі щасливою усмішкою. Смерть була завчасною: важке життя підірвало його здоров’я. На похорон з’їхалося стільки людей, що не всі могли поміститися на подвір’ї. На цвинтарі співали християнських гімнів батька. Їх і зараз іще виконують
віруючі...

Старий чоловік замовк. Толик боявся порушити тишу – раптом дідусь іще щось додасть. І він сказав:

– Ось так я став християнином, синку. Мій батько пішов, однак наша розлука не назавжди. Колись я чекав на нього тут, на землі. Тепер він чекає на мене на небі, біля ніг Ісуса. Знаю, вже скоро ми зустрінемося...

Того вечора Толику не хотілося повертатися додому. Він лагідно гладив котика Васюню і був йому дуже вдячним за зустріч із цією сім’єю. Пухнастик немов розумів його і муркотів свою котячу мелодію. А хлопчик цього дня усвідомив дещо надзвичайно важливе: дяка Богові за цих людей, за книгу Біблію, за світло, яке християни несуть у цей світ. Толик підвівся: час повертатися до бабусі. Вона повинна якнайшвидше дізнатися, з ким стільки років прожила в одному селі. Дідусь подарував йому новеньке Євангеліє. Хлопчик твердо вирішив познайомити з цією книгою всю свою сім’ю.

КОЗЕНЯ

На канікули Сенько приїхав до бабусі. Зелене село влітку оживало: звідусіль до своїх родичів із гамірного міста приїжджали на відпочинок дітлахи. Тут на них чекали веселі ігри, широка річка та купа різноманітних пригод.

Уранці Сенько, помолившись із бабусею, випивав повнісінький кухоль свіжого молока та 
вирушав до свого доброго сільського приятеля Кольки. Той був великим фантазером, щодня вигадував нову забавку. Сенько завжди був у захваті від свого друга.

Цього разу Колька чекав товариша на призьбі свого будинку з великим зеленим рюкзаком.

– Колю, ти куди це зібрався? – запитав Сенько.

– Не я, а ми! Підемо сьогодні по гриби. Їх уже в лісі знаєш як багато! А я смажені гриби з картоплею ой як люблю!

– От і чудово! А це нічого, що ми вдвох ідемо?

– Нічого. Тільки тобі трохи перевдягнутися треба. До лісу в такому вбранні не ходять. Комарі загризуть, гілля подряпає, а про кліщів і говорити годі.

Сенько поглянув на свої голі руки й ноги. Так, шорти треба змінити на штани, сандалі – на кеди, майку – на сорочку з довгими рукавами, й тоді хоч на край світу можна рушати.

– Ходімо зі мною, я швидко перевдягнуся, – запропонував він Кольці.

– Іди сам, а я почекаю на вулиці, тільки не барися!

Сенько перевдягнувся швидко, наче солдат. У кімнаті його застала бабуся.

– Невже ти змерз, онучку? Чи зібрався куди?

– Бабцю, ми з Кольком у ліс по гриби йдемо. Ми хутенько!

– Почекай, мій любий, удвох із Кольком? До лісу? Ні, друже, так не піде!

– Бабусю, ми що, маленькі? Ми ж туди й назад! Не встигнеш і скучити, як уже повернемося. Тільки трохи грибів назбираємо, щоб посмажити вистачило.

Довго довелося Сенькові вмовляти стареньку. Нарешті погодилася. Перед виходом вони коротко помолилися, і ось він, Сенько, стрімголов біжить до друга, який уже давно зачекався. Колько для годиться побурчав трохи – свого друга він любив:

– Ну от знову як дівчисько-копуха збираєшся. Мабуть, молився пів години?

– Так, молився. Але не тому затримався. Бабця спершу не відпустила. А я обіцяв її слухатися. Колько, а ти щось маєш проти молитви? – Сенько прискіпливо подивився на товариша.

– Нічого я не маю! Молися собі на здоров’я! Це твоя справа, – пробурмотів хлопчик, здіймаючи кедами дорожній пил.

Ліс був зовсім поруч із селом. Сюди хлопчики бігали досить часто. То майстрували луки і стріли, граючи в робінгуда, то спостерігали за метушливими мурахами, то просто ховалися від літньої спеки. Углиб лісу діти ходили по гриби та ягоди, а ще по барвисті квіти.

Усю дорогу Сенька і Колько торохтіли про картоплю з грибами, про смачні лісові ягоди та згадували найрізноманітніші пригоди зі шкільного життя. У Кольчиному рюкзаку лежав хліб зі шматочками запашного сала. Велика пляшка з домашнім квасом іноді боляче била хлопчика по спині. Заглибившись у ліс, діти натрапили на галявину зі стиглою брусницею, тож смачно перехопили. Але вже давно час шукати гриби, хоча дещо вже лежало в їхніх сумках. Сенько дуже любив це заняття, в місті про таке лише мріють. А як чудово знайти он під тим розлогим кущем цілу зграйку підберезовиків! Як цікаво зрізати маленьким складаним ножичком їхні пружні ніжки! А он під тією ялиною червоніють руді лисички. Їх уже знайшов Колько і, задоволений, укладає у свій рюкзак. Як удома тішитимуться дорослі, що дозволили хлопчикам сходити сьогодні по гриби! Діти, радісно перегукуючись, заглиблювалися все далі й далі в лісову гущавину.

Аж раптом хлопчики почули постріли, гомін грубих чоловічих голосів і звук мотоцикла, що від’їжджав. Сенько відчув, як пересохло в горлі, а Колько, підсівши на траву поруч із другом, зашепотів:

– Ох, знову браконьєри когось підстрелили. Мало їх наш лісник ганяє. Йому самому з цими злодіями не впоратися.

– Браконьєри? На кого вони тут полюють?

– Ну ти й дивак! У нашому лісі й лосі, й кабани водяться, та хіба мало тварин... Ходімо подивимося.

– Ні, Колю, нам краще додому рушати. Раптом браконьєри ще не від’їхали.

– Ага, чекай, будуть вони тут розсиджуватися, – дещо голосніше мовив Колько і, не чекаючи заперечень, поспішив до місця, звідки лунали постріли. Сеньку нічого не лишалося, як тільки з молитвою рушити за ним слідом.

Ось прим’ята трава біля яру, сліди мотоцикла й закипіла кров на землі. Хлопчики, переконавшись, що тут уже нікого немає, вийшли з кущів.

– Кого ж вони підстрелили, Колько? – намагався розібратися у слідах Сенько.

– Когось великого, поглянь, скільки навколо трави прим’яли.

Хлопці схилилися нижче до землі, намагаючись зрозуміти, що ж насправді відбулося. Раптом несподіваний писк із кущів змусив малих слідопитів здригнутися. Діти озирнулися: в заростях високої кашки та блакитних дзвіночків побачили два величезних блискучих ока. Хлопчики поспішили туди. На траві лежало маленьке дике козеня, яке ще навіть пахло маминим молоком. Його тендітне тільце здригалося від страху. Слабкі тоненькі ніжки майже не тримали. І коли Колько спробував підвести козенятко на ніжки, воно не втрималося, безсило впало на землю й жалібно застогнало.

– Бідолашне, таке мале, а вже стільки горя натерпілося, – гладили його хлопчики. – Отже, браконьєри підстрелили твою маму. Не бійся, ми тебе не кинемо!

Так на Сеньчиних плечах опинився рюкзак із грибами, а Колько дбайливо притискав до грудей налякане козеня.

– Напевно, воно геть нещодавно народилося, – вирішив він.

Сенько, приголомшений подіями, дивувався:

– Навіщо ж браконьєри його полишили? Чому із собою не забрали?

– Воно їм треба?! Козеня ж зовсім маленьке. М’яса мало. А возитися, вигодовувати тварину такі люди не будуть.

– Куди ж ми його подінемо? Додому заберемо, Колько?

– Ні, ми його до лісника, дядька Степана, віднесемо. Ходімо швидше!

Крокуючи вузькими стежками, які були знайомі з раннього дитинства, Колько прямував до сторожки лісника. Сенько ледве встигав за товаришем. Нарешті діти прийшли.

Дядька Степана у сторожці не було. Виснажені хлопчики вирішили перепочити й почекати лісника біля дерев’яної хатини. Козеня тим часом жалібно кликало маму, напевно, воно дуже зголодніло. А хлопці губилися у здогадах, чим малому зарадити. Коли сонце вже почало ховатися за кронами високих дерев, із гущавини вискочив великий капловухий собака. Він голосно загавкав на хлопчиків, але швидко заспокоївся, пригадавши, що з Кольком вони давні друзі. Незабаром з’явився й сам дядько Степан. У нього за плечима висів такий самий, як у хлопчиків, рюкзак, а в руках тримав рушницю. Одразу було видно, що лісник дуже втомився. Вислухавши плутані розповіді хлопчиків, він узяв козенятко на руки й важко зітхнув:

– Так, сьогодні в лісі браконьєри стільки лиха накоїли. Цілісінький день стріляли. Але, хлопці, я знаю, чия це робота. Просто так їм це з рук не зійде, нехай і не сподіваються! А козенятко ваше виходити непросто. Молока я не маю. Зараз спробую цього малого солодким чаєм напоїти, але вранці ви повинні принести мені свіже тепле молоко! Гаразд?

– Авжеж!

Хлопчики радісно переглянулися. Для цього козеняти вони що завгодно зроблять, аби воно лише вижило.

Додому їх проводжав Буран – собака лісника. З ним було не так боязко у стемнілому холодному лісі. Удома хлопцям добряче перепало від занепокоєних дорослих. І хоча Кольчин рюкзак і Сенькова сумка були вщент наповнені грибами, хлопцям довелося в найдрібніших деталях розповісти про пригоду в лісі. Тільки при цьому Сенько безперестанку непомітно наступав другу на ногу. Надто вже барвисто описував Колько постріли в лісі та зустріч із козеням.

Наступного ранку хлопчики знову поспішили в ліс. Козеня чекало на молоко. Малюк лежав на теплій підстилці на підлозі лісової хатинки і тремтів. Його величезні очі з довгими рудими віями були щільно заплющені.

– Що з ним, дядьку Степане?

– Кепські справи, хлопці. Малий дуже голодний. Учора навідріз відмовився від солодкого чаю. Однак не будемо журитися завчасно. Сподіваюся, молоко його врятує.

Поки лісник клопотав біля козеняти, Колько штовхнув приятеля в бік і прошепотів на вухо:

– Ходімо надвір, маю одну справу!

Хлопці опустилися на широку сходинку дерев’яного ґанку. Сенько помітив, як Кольчині очі блимнули, і це, здається, від сліз. Надто шкода йому маленького чотириногого сироту. Колько, чмихаючи кирпатим носиком, пробурмотів:

– Сенько, ти завжди казав, що Бог є і Він допомагає, коли просиш. Помолися за наше козеня. Молися просто зараз, інакше воно помре, чуєш?!

Сенько спробував заспокоїти друга:

– Звичайно! Зараз помолимося разом. Я говоритиму з Ісусом, а ти на завершення скажеш «амінь». Адже ти віриш, що Бог допоможе козеняті? Скажи, Колько, віриш?

– Вірю. Інакше б навіщо тебе покликав?

І на лісовій галявині два юні друга молилися Богу. Коли вони повернулися в хатинку лісника, то відразу схилилися над малюком. Козеня, як і раніше, із заплющеними очима лежало на підстилці, тільки поруч стояла порожня пляшка з-під смачного коров’ячого молока з натягнутою на неї соскою. Приятелі радісно переглянулись, а лісник підморгнув їм веселим оком з-під кошлатих брів.

Цьогорічні канікули виявилися найцікавішими, та ось прийшов час Сеньку повертатися додому, в місто. На поїзд його проводжали добрий друг Колько, який ніс валізу з речами та гостинцями, бабуся, пес Буран і жваве лісове козеня з гострими ріжками. З ним Сеньку було найважче розлучатися. За літо малюк зміцнів і підріс. Козеня всюди ходило слідом за своїми двома няньками й було цілком щасливим. Лише на ніч воно поспішало до хатини лісника на зеленій галявині. Пес Буран оберігав козеня від усіх незнайомців і дуже з ним подружився. А лісник дядько Степан намагався привчити вихованця до самостійного життя.

А найголовніше – козеня допомогло Кольці повірити в силу молитви й часто було винуватцем розмов хлопчика з Ісусом. Цьому Сенько радів понад усе.

Поїзд швидко мчав повз маленькі села та лісові зарости до гучного міста, а тим часом його маленький пасажир щиро дякував Господу за чудові канікули. Буде що розповісти батькам і друзям. Швидше б наступне літо прийшло!

У САНАТОРІЇ

Мама схилилася над оповитою дрімотою Людою, поправила збите на подушці волоссячко й ніжно поцілувала донечку в щічку. Дівчинка стрепенулася, розплющила великі задумливі очі та тривожно пробурмотіла:

– Матусечко, невже я… я ніколи не зможу ходити?

Жінка усміхнулася якомога веселіше, хоча в її припухлих очах було повно сліз.

– Що ти, Людочко, все добре! Лікарі запевняють, що ти неодмінно видужаєш. Спи, дорогенька!

Дівчинка послухалася й занурилася у важкий сон. Снодійне діяло недовго, і Люда знову прокинулася, вигинаючись на лікарняному ліжку від болю. Кілька днів тому, повертаючись зі школи додому, вона потрапила під машину. І ось пошкоджено хребет. А що далі, покаже тільки час.

За місяць тато привіз Люду додому й на руках заніс її у квартиру. Схудлі руки донечки обіймали його сильну шию, йти сама Люда не могла. Попереду дівчинку чекали нескінченні сеанси масажів і виснажливих вправ, пігулки й уколи. Але все це пусте, головне – знову ходити! Стрибати у класики, як сусідські дівчатка на подвір’ї, із сестричкою плавати в морі, безперестанно грати у квача. Біля під’їзду дівчинку зустрічали подружки та знайомі. Хтось сував їй у руки цукерки й печиво, хтось казав добрі слова розради. Ось і її ліжко. Тато дбайливо пересунув його до вікна. Тут буде зручно читати, та й видно все, що відбувається на вулиці.

Удома Люду охопило солодке відчуття спокою. За столом про щось весело щебетала маленька сестричка Іринка, а мама на кухні клопотала з обідом. Підводитися з ліжка лікарі поки не дозволяли. У дівчинки від слабкости ще паморочилося в голові.

Майже щодня Люду відвідували її подружки й однокласники. Дівчинка дуже раділа всім своїм гостям. Минали дні. Ліки майже не допомагали.

Одного разу мама увійшла в кімнату до Люди надзвичайно збудженою. Жінка схилилася над донькою, поцілувала її бліді щічки та спокійно заговорила:

– Донечко, тобі потрібно терміново поїхати в один дуже гарний медичний заклад. Там ти одужаєш, зміцнієш... Ми з татом відвеземо, але там тобі доведеться побути без нас. Санаторій на березі моря, там таке чудове повітря! Я знаю, ти швидко подружишся з іншими дітьми, адже дівчинка ти в нас товариська.

Люда розгублено блимнула блакитними очима. Їхати з дому й розлучатися з рідними дівчинці аж ніяк не хотілося! За свої одинадцять років вона ніколи надовго не полишала батьків, лише коли на канікулах гостювала в дідуся з бабусею. Але ж це зовсім інше!

– Ні, мамо, не женіть мене. Я не хочу від вас їхати, там мені буде погано!

Люда заплакала. З її рук випала книжка, й на шум у кімнату забігла сестричка Іринка. Малеча ніяк не могла второпати, що трапилося, тому почала ніжно гладити пухкими долоньками ноги Люди. Вона вирішила, що в сестри знову напад болю. Останнім часом це траплялося досить часто. Мама безсило опустилася у крісло й раптом, наче втративши останні сили, розридалася. Люда відразу принишкла. Мама крізь сльози намагалася пояснити своїй хворій доньці:

– Це ж твій останній шанс, розумієш? Знала б ти, скільки зусиль коштувало нам із татом дістати путівку до того санаторію! Там дуже добре допомагають дітям із такими ж травмами, як у тебе. Багато хворих повертається із санаторію додому цілком здоровими. Ти ж їдеш ненадовго, а всього на 35 днів! Вирішуй, Людо, чи хочеш ти на все життя залишитися інвалідом? Та й ми з татом приїжджатимемо до тебе в гості.

Мама благально дивилася на доньку. Нещастя зробило її дівчинку не по-дитячому серйозною та задумливою. Але ж вона ще зовсім дитина, яка понад усе потребує ніжности й тепла рідного дому. 35 днів – для неї великий термін. Що вона скаже у відповідь?

– Якщо чесно, то я нікуди не хочу їхати, матусю. Якщо ж так треба, то я згодна.

– Молодчина, донечко, ти маєш бути сильною, треба все здолати, розумієш?!

Люда кивнула головою. Не зволікаючи, дівчинка разом із мамою почала готуватися до своєї подорожі. Адже виїжджати потрібно вже за кілька днів.

Дорога була довгою та виснажливою. Спекотне сонце, гарячий вітер, дорожній пил – усе це південне літо. Аж ось за поворотом з’явилася яскраво-бірюзова смуга – море. Якою б щасливою почувалася Люда, приїхавши сюди на відпочинок з усією родиною. Вона так любила стрибати у прохолодні солоні хвилі моря, зводити на березі піщані фортеці, засмагати і гратися, як усі діти. Але нічого, можливо, колись усе це знову повториться.

Батько зупинив автомобіль біля високого паркану. Нарешті приїхали. Серце Люди закалатало у тривожному передчутті. Мама, ніжно обіймаючи донечку, навіть пожартувала:

– Гляди, не втечи звідси без нас, добре?

Батьки допомогли дівчинці вибратися з машини й попід руки повели до павільйону. Ноги Люду майже не слухалися. Однак вона все ще має шанс, що колись знову бігатиме, як і всі діти її віку, обов’язково бігатиме!

Привітна медсестра показала Люді її кімнату. Батьки допомогли дівчинці зайняти ліжко біля вікна та розкласти в шафці речі. Тумбочку наповнили продуктами і книжками. От і все. Настав час прощатися. Люда трималася як могла: не хотіла здатися плаксою перед своїми новими сусідками. А дівчатка дивилися на новеньку, не приховуючи цікавости. Мама й тато, пообіцявши приїхати на вихідні, поцілували донечку та зникли за білими блискучими дверима. Відчуття глибокої самотности враз охопило Люду, і вона розгублено почала розглядати сусідок. Поблизу неї стояло ліжко симпатичної чорнявої дівчинки. Сусідка привітно усміхнулася Люді, підморгнувши темним веселим оком. Трохи далі розташувалася висока худорлява дівчинка з добрим обличчям і кумедними коротенькими кісками. Вона захоплено щось плела блискучими довгими спицями. У кутку було місце кучерявої пампушки. Людочці здалося, що дівчинка, зустрівшись із нею поглядом, невдоволено хмикнула. У руках незнайомка тримала різьблену дитячу милицю. Мабуть, незнайомка кудись збиралася. Люда злегка позаздрила сусідці, адже так ходити вона ще не може. А дівчинка несподівано запитала Люду:

– Тебе як звуть?

– Люда... А вас?

Найближча сусідка весело представилася Наталкою, висока худорлява – Олею, а кучерявку з милицею звали Тонею. Протягом наступної години дівчатка розпитували Люду про її випадок, як і звідки вона сюди потрапила, а також розповідали свої, не менш трагічні, історії. Але всі діти були сповнені надії на цілковите одужання, особливо Тоня. Дівчинка хвалькувато виставила вперед свою милицю:

– Я ходжу майже самостійно. Мої тато й мама для мене нічого не шкодують, адже я у них одна-єдина! А от Наталка звідси не швидко вибереться, про тебе, мабуть, удома вже геть забули!

– Ти чого, Тонечко?! Ось незабаром мій татусь приїде, – нітрохи не ображаючись, усміхнулася Наталка. І пояснила Люді: – Він нещодавно мене відвідував. Просто ми мешкаємо дуже далеко, а сім’я в нас немаленька. Та мені Бог допомагає, все буде добре, ось побачите, дівчатка!

Тоня знову невдоволено буркнула:

– Ти лише поглянь: їй Бог допомагає! Казки все це! Мені батьки так і сказали, коли я розповіла їм про тебе.

Люда уважно придивлялася до дівчаток, намагаючись угадати, з ким вона зможе подружитися. Всі вони були приблизно одного з нею, Людою, віку, але такі різні. Що ж, час покаже! Люда прилягла на ліжко та спробувала почитати. Незабаром в їхню кімнату принесли обід, і привітні медсестри допомогли дівчаткам розміститися за столом.

Так почалися дні у приморському санаторії. Незабаром Люда зрозуміла, наскільки зарозумілою та грубою буває Тоня, байдужою і відстороненою Оля та привітною і щирою Наталка. З останньою Люда й подружилася. Нова приятелька показала Люді гарну товсту книгу з незвичайними малюнками – дитячу Біблію – та чималий стос яскравих християнських журналів. Це стало їхньою спільною бібліотекою. А вечорами Наталка, зручно влаштувавшись на ліжку, мрійливо розповідала всім про життя її дружної сім’ї, про християнський літній табір, де завжди траплялися різноманітні пригоди, про своїх незліченних подружок і друзів. Дуже часто Наталка отримувала від них довгі веселі листи й негайно сідала за відповіді. З цією дівчинкою Люда почувалася впевнено і легко. А ще їй дуже не подобалося, коли Тоня насміхалася з Наталчиних розповідей. Та найбільше Люду дивувало, що нова подружка ні на кого не ображалася. А Тоні вона завжди відповідала:

– Смійся, якщо тобі смішно! Я ж знаю, що все це правда!

Вечорами і рано-вранці Люда чула, як тихенько, втупившись у подушку, Наталка молилася своєму Богові. Іноді після цього її очі були вологими від сліз. Напевно, Йому вона довіряла свої печалі і тривоги, а, може, це Він у відповідь ділився з нею Своєю небесною радістю і щастям?

До приїзду тата і мами Людочка рахувала не лише дні, а й години. І коли б не Наталка, то витримати було б ой як непросто. Дівчинка за цей час багато чого дізналася про Ісуса й чомусь ні секунди не сумнівалася, що написане в Наталчиній Біблії про Нього – щира правда. А подружка довірливо шепотіла їй на вухо:

– Хочеш, я за тебе молитимуся Господу? Він тобі допоможе, і ти неодмінно видужаєш!

Очі Люди світилися вдячністю. А коли приїхали мама й тато, вона зустріла їх молитвою «Отче наш».

– Хто тебе цього навчив, донечко? – здивувалася мама.

Люда з гордістю вказала на Наталку.

– Мамо, ми й дитячу Біблію разом читаємо, й молимося перед процедурами. Це так допомагає! Адже Бог усе чує, правда-правда! Лише погляньте! – І дівчинка демонструвала батькам, як слухняно згинаються та розгинаються її ноги.

Тато й мама безмірно раділи успіхам доньки, а на розповіді про Христа тільки розгублено знизували плечима. Як правильно зреагувати на все це, вони ще не знали. А в кутку кепкувала Тоня:

– Ще одна від Бога з глузду з’їхала!

Після від’їзду батьків Люда щедро пригощала дівчаток фруктами та солодощами. Проте все найкраще вона віддала Наталці. Дівчинка, ніяковіючи, приймала подарунки та дякувала Богові за турботу. Минуло ще два тижні. За цей час багато що змінилося в житті дівчаток. Худорляву Олю перевели в інше відділення, Наталка почала потихеньку, тримаючись за меблі, самостійно ходити по кімнаті, а Людочку медсестри вчили біля ліжка міцно стояти на ногах. Лікарі обіцяли дівчинці швидке одужання. Ще б пак! Адже вона так молиться про це Ісусу. А кілька днів тому вона попросила Бога, щоб Він простив її за непослух і записав її ім’я у книгу життя. Тепер Люда ні миті не сумнівалася в тому, що незабаром вона знову ходитиме. На серці їй було радісно й затишно. Наталка навчила її молитися за маму з татом, за сестричку й усіх, хто цього потребував. Розповіді в дитячій Біблії відтепер стали ще цікавішими та захопливими.

Отак змінилося життя трьох дівчаток, лише Тоня, як і раніше, залишилася колючою та непривітною. Дівчинка й надалі зрідка ходила по палаті, важко спираючись на свою різьблену милицю. В її здоров’ї не було жодних зрушень. Тепер дні в санаторії побігли ще швидше. Люда відчувала, як сильно вона скучила за домівкою, але зі страхом чекала на розлуку з Наталкою.

Та ось одного разу в їхню палату весело ввійшов чорноокий високий чоловік.

– Таточку! – захоплено вигукнула Наталка.

На відміну від Тоні й Люди, рідні до неї приїжджали вкрай рідко. Людочка за час свого перебування тут Наталчиного тата бачила вперше.

– Радій, донечко, я за тобою! Час твого лікування завершився, збирайся додому!

Уся кімната наповнилася дзвінким сміхом і щебетанням Наталки. Люда ж із сумом дивилася, як чоловік і медсестра укладають у валізу речі та допомагають дівчинці зібратися в дорогу. От і все. Наталка повільно присіла до Люди на ліжко:

– Не сумуй, відтепер ти моя сестра, сестричка у Христі! Ми з тобою будемо листуватися та їздити в гості, адже скоро зовсім одужаємо. А це тобі на згадку від мене!

Наталка простягнула Люді дитячу Біблію. На першій сторінці дівчинка написала добрі побажання та свою адресу. Наталчин тато пригостив Тоню з Людою смачними цукерками та печивом і квапив доньку закінчити з розставанням.

Люда плакала так, немов прощалася з кимось найріднішим і найближчим. Навіть злоязика Тоня теж здавалася зажуреною та пригніченою. Коли Наталка пішла, їхня кімната зробилася такою порожньою і сумною, ніби відразу її полишила ціла компанія дітей. Незабаром і ці дві дівчинки покинули санаторій та повернулися додому.

Восени Люда пішла до школи. І хоча мама щодня проводжала й зустрічала її після уроків, дівчинка почувалася цілком здоровою та самостійною. Люда ніколи не розлучалася зі своєю дитячою Біблією. Удома вона читала її сестричці, а у школі показувала однокласникам. Тато й мама не заперечували, проте самі залишалися осторонь від Бога. Люда вірила, що й вони всім серцем полюблять Ісуса, так само, як і вона. Про все це дівчинка шепотіла у своїх довірливих молитвах. Лікарі дивувалися її швидшому видужанню і хвалили санаторій, але дівчинка знала, Хто допоміг їй знову стати на ноги. Дуже часто Люда отримувала довгі листи від Наталки. Дівчинка акуратно зберігала їх у шухляді письмового столу й радо відповідала подружці. Але найцікавішим було те, що до Люди почала заходити кучерявка з різьбленою милицею. Тоня навчалася в сусідній школі й мешкала неподалік. Вона поважно вмощувалася в м’якому кріслі й уважно слухала, як Люда читає їй біблійні історії. Вочевидь, дні, проведені в далекому приморському санаторії, і для неї не минули марно.

ОДНОКЛАСНИЦІ

Оля та Надійка мешкають в одному будинку, навчаються в одному класі та сидять за однією партою. Вони подружки. Надя зростає в добрій християнській родині, тому у свої дев’ять років уже знає і любить Бога. Батьки Олі зовсім не знають і не хочуть знати Ісуса, але сама дівчинка...

Часто після школи Оля приходить до своєї подружки. Вони разом читають дитячу Біблію. Олі дуже подобається розглядати барвисті малюнки в цій чудовій книзі! Найбільше її вразила ілюстрація, на якій зображено розп’яття Ісуса Христа.

До школи подружки завжди ходять разом. Часто дорогою Надя розповідає Олі про недільні богослужіння. Як там такі самі, як і вони, діти читають християнські вірші та співають радісних пісень. Та й сама Надя співає в дитячому церковному хорі й із задоволенням наспівує Олі нових християнських пісень. Олі з Надею завжди добре, вона й у навчанні завжди просить поради у своєї віруючої подружки.

Це сталося взимку. Надя й Оля після занять у школі разом читали дитячу Біблію. Потім Надійка запропонувала:

– Олю, хочеш, ми разом помолимося!

З трепетом і страхом прошепотіла Оля свою першу в житті молитву, а потім їй на душі зробилося легко й радісно. Як тут не поділитися пережитим із мамою?! Удома, коли вся сім’я зібралася за вечерею, Оля розповіла неньці, яку чудову книгу вони читали в Надійки, про свою першу молитву, про радість у серці. Ох, і що тут почалося! Мама чомусь почала сварити свою «бідолашну, дурненьку донечку, яку задурюють сектанти». Жінка суворо заборонила Олі дружити з Надею. А вранці разом із донькою пішла до школи та заявила, щоб її Олю посадили якнайдалі від баптистки. Учителька неабияк здивувалася:

– Даремно ви так хвилюєтеся! Надійка зразкова учениця та добра і слухняна дівчинка. Олі з нею добре.

Та мама була непримиренною. І ось Оля вже сидить із бешкетником Петром, а не зі своєю любою подружкою Надійкою. Петрик виявився дуже поганим сусідом. Він часто кривдив Олю. Напевно, тому дівчинка полюбила Надю ще сильніше і ще дужче сумувала за нею. Добре, хоч зі школи вони, як і раніше, поверталися разом, адже батьків Олі цієї пори не було вдома.

Одного разу Оля наважилася на хвилиночку забігти до подружки прямо додому.

– Надійко, помолімося зараз, як тоді, пам’ятаєш?

Дівчата схилили коліна й почали молитися. Цієї миті Ісус торкнувся сердечка Олі, й вона попросила в Нього прощення. Дітям теж є в чому каятися перед Богом, вони також потребують Спасителя.

Додому Оля повернулася іншою дівчинкою. Вона була дуже щаслива. Однак цього разу ділитися своєю радістю з батьками Оля остереглася – боялася, що її знову не зрозуміють.

Проте з часом рідні самі помітили в донечці кардинальні зміни. Мама не натішиться, що її дівчинка почала старанно вчитися, допомагає по господарству – й усе сама, без жодних нагадувань.

– Ох, донечко, як вчасно я заборонила тобі дружити з цим дівчиськом! Надя погано на тебе впливала. Раніше ти не була в мене такою розумницею. Я така рада, доню!

– Ні, люба мамо, ти помиляєшся! Адже зараз я ще більше дружу з Надійкою, та головне –
я тепер також люблю Ісуса! Це Він зробив мене такою старанною, невже не розумієш? Це Ісус навчає всіх дітей бути слухняними та добрими. Він є, мамо!

Олі так хотілося, щоб ненька все зрозуміла та повірила, що дівчинка навіть заплакала.

Як ви думаєте, чим закінчилася ця історія? Ні, не відразу, але все-таки настав той час, коли батьки дівчинки почали ходити на служіння, навернулися до Бога та стали щасливими християнами.

НЕПОЧУТА МОЛИТВА

Уранці Світланка вийшла зі своєї кімнати дуже засмученою.

– Хто вже встиг тебе образити, доню? Хлопчики ще сплять, – здивувалася мама.

Дійсно, два братики Світланки солодко сопіли у своїх ліжечках. Дівчинка зухвало відповіла:

– Матусю, я більше не хочу молитися! Бог усе одно не відповідає на мої молитви! Усі мої подружки мають гарні ляльки Сінді, а мені Ісус не хоче її подарувати. Чому, мамо?

– Донечко, ми зараз не можемо придбати тобі таку дорогу ляльку. Твоїх братиків потрібно готувати до школи, і на це нам необхідні кошти.

– Я ж не прошу вас із татом купити ляльку. Як ти, мамо, не зрозумієш?! Я молюся про неї Ісусу. Ось Олечці бабуся подарувала Сінді на день народження, Віруньці родичі з-за кордону надіслали. Хіба Ісус любить їх більше за мене?

Матуся на мить замислилася, а потім узяла за руку Світланку й повела її в дитячу кімнату. А там скрізь і всюди були іграшки. Вони лежали у великих картонних коробках, красувалися на шафових полицях або ж просто були розставлені на підлозі.

– Поглянь, як багато ви маєте іграшок. А ось у колисці, яку змайстрував тато, спить зовсім нова гарненька лялька. Світланочко, чим вона гірша за Сінді?

– Але, мамо, невже Ісусу шкода зробити мені такий подарунок?

– Донечко, спробуймо в усьому ретельно розібратися. Уяви, що десь у далекій країні мешкає одна маленька дівчинка. У тій країні людям дуже скрутно живеться. Пекучі промені сонця висушують не тільки посіви на полях і траву на пасовиськах, а й водойми. Від спраги гинуть тварини. Діточки в тій країні понад усе мріють досита поїсти, і вони не сплять у таких зручних ліжечках, як твоє. Усі свої гроші їхні батьки витрачають на їжу, а їхні молитви лише про одне: щоб діти не загинули від голоду. Уяви собі там маленьку дівчинку. Замість гарних іграшок у неї дерев’яні фігурки, які не можна ні одягнути, ні причесати. І ця дівчинка мріє мати хоча б маленьку, навіть не нову, але справжню ляльку! А тут ти молишся про Сінді. Як гадаєш, чиє прохання здійснить Господь? Як би ти вчинила?

– Я б найгарнішу ляльку віддала дівчинці!

– Ось так і робить Ісус. Ми часто молимося про те, що не відповідає Його волі. Бог не хоче, щоб Його улюблені діти виросли жадібними егоїстами. Він любить, коли ми дбаємо про інших, коли не поспішаємо ображатися. Поглянь, скільки навколо іграшок! Хтось би дуже здивувався твоєму невдоволенню. Думаю, донечко, тобі варто попросити в Ісуса пробачення за свої примхи.

– Так, матусю. Краще я молитимуся, щоб Господь послав іграшки всім бідним дітям, усім, хто їх не має!

– Такій молитві Господь неодмінно зрадіє, – усміхнулася мама.

Після цієї розмови Світланка із задоволенням грала своєю лялькою. А трохи пізніше вони разом із мамою віднесли повну торбину іграшок до школи-інтернату для дітей із вадами слуху. Дівчинка добре засвоїла – у жодному разі не можна бути егоїсткою.

НОВА БАБУСЯ

Нещодавно Оленчина бабуся вирушила в засвіти. Дівчинка її так любила, що ніяк не могла змиритися з цією важкою втратою. Мама й тато терпляче пояснювали, що в домовині лежало бабусине тіло, сама ж вона – вічна, спасенна, зараз радіє та прославляє Бога біля ніг Ісуса. Батьки вголос мріяли про майбутню зустріч усієї їхньої родини там, у місті спасенних. Тож радили доньці краще думати про це, ніж згадувати бабусині напади болю, сльози біля її нерухомого тіла, огорожу на цвинтарі.

Та хіба вона, Оленка, може все це забути? Зараз їй так бракує бабусі! В її пам’яті чітко лунає тихий, добрий голос. Дівчинка невпинно поринає в минуле, де бабуся розповідала про Бога, молилася разом із нею за її, Оленчині, проблеми. Онучка дуже дорожила розумінням і турботою бабусі. А скільки тепла подарували їй старечі добрі руки! Це вони плели їй шкарпетки й рукавички, шили і латали, заплітали кіски та поправляли ночами ковдру. Матуся здебільшого була зайнята молодшими синочками-близнюками, тому Оленка зі своїми тривогами рідко приходила до неї. Зараз батьки це розуміли, тож намагалися якомога більше уваги приділити доньці, але дівчинка ніяк не могла побороти тугу за своєю бабусею.

Сьогодні дівчинка неохоче поверталася зі школи додому. В її важкому рюкзаку були підручники для п’ятого класу, а ще від обіду залишилася булочка. Оленка дістала її та присіла на лавочку в невеликому сквері. Усе тут було знайомим дівчинці ще змалечку. Спогади наповнили її очі слізьми, й, упустивши булочку на землю, Оленка голосно схлипнула. Бездомний собака залюбки доїв рештки Оленчиного обіду й, облизуючись, дивився на дівчинку. Його собачий розум ніяк не міг збагнути, чому люди часом жбурляють такі смачні речі. Пес терпляче чекав: що як знову щось перепаде. Оленка, дивлячись на тварину, трохи заспокоїлася й навіть злегка усміхнулася. Собаці, певно, зараз теж погано, як і їй.

Раптом погляд Оленки ковзнув по сусідній лавці. Там, схиливши в напівдрімоті сиву голову, сиділа та грілася під променями ласкавого осіннього сонця бабуся. Біля її ніг лежав невеличкий синій клубок вовняних ниток, а в руках були блискучі спиці і плетиво. Тепла кофтинка, блакитна хустка на голові та круглі окуляри здалися Оленці близькими і привабливими. Дівчинка не втрималася й вирішила підсісти до старенької. Від несподіванки бабуся здригнулася, та незабаром промінчики зморшок на її обличчі засвітилися від привітної усмішки.

– Задрімала зовсім. Ось що сонечко наробило! А де ж мій клубочок?

– Ось він, бабусю! – І Оленка підняла його із землі.

– Спасибі, дитинко! Зі школи повертаєшся? Мабуть, не хочеться йти додому? А й справді, погуляй, відпочинь трохи.

Старенька посунулася на лаві. Дівчинка присіла поруч, і раптом на душі їй зробилося тихо і спокійно.

– Дитинко, ти, мабуть, мешкаєш десь неподалік? – продовжила знайомство бабуся.

– Так, там, за рогом, у багатоповерхівці. А ви?

– І я тут поряд. Далеко мені не піти! Я живу сама у будиночку. Он він, бачиш? З різьбленими віконницями. Лавочка моя зовсім завалилася, а самій нудно, ось іноді сюди й виходжу, хоч на людей подивлюся.

– А чому ви сама, бабусю? Де ваші діти?

– Один синок на Півночі живе. Рідко до мене приїжджає. А двоє інших померли ще маленькими. Важкі часи тоді були. Скуштувала я тоді горя! Чоловік на війні загинув, а діточок я не вберегла.

Старенька часто-часто закліпала безбарвними віями, і по зморшкуватих щоках поповзли дві великі сльози.

Олені дуже шкода стало стареньку, захотілося хоч якось її втішити і приголубити.

– Не плачте, бабусю. Хочете, я іноді вас навідуватиму?

– А батьки дозволять тобі, дитинко?

– Звичайно. Вони в мене дуже хороші!

– Тоді приходь, дорогенька, приходь. Пригощу смачним вареннячком із чаєм.

Того дня Оленка прийшла додому спокійною і впевненою. Мама довго придивлялася до доньки й нарешті запитала:

– Що трапилося, любонько? Маєш сьогодні гарний настрій?

Оленка охоче розповіла неньці про зустріч зі старенькою бабусею, як стало її шкода і про обіцянку прийти до неї в гості. Мама лишилася задоволеною.

– Літні люди потребують нашої допомоги, донечко. Їм, самотнім, доводиться дуже сутужно. І по хліб самим сходити, й домашні турботи вже часто не до снаги. Та найстрашніше: багато з них стоять на порозі вічности, а спасіння так і не мають. Врахуй це, доню!

Так подружилися дівчинка Оленка та самотня Степанівна. Їхні зустрічі ставали дедалі частішими, аж поки для дівчинки не стало звичним щовечора заходити до бабусі. Вона допомагала старенькій готувати, прибирати в кімнаті, прати білизну й ходила до крамниці. На свята вони разом пекли смачні пиріжки, які потім дружно нахвалювала вся Оленчина сім’я. А найголовніше – дівчинка навчила бабусю молитися й подарувала Біблію, надруковану великим шрифтом. Степанівна цю книгу дуже берегла й любила. Вона читала повільно, але впевнено, і незабаром віддала своє серце Ісусу.

Оленчиній сім’ї вона стала рідною. Не раз стареньку брали із собою на богослужіння та спостерігали, яким щастям світилися там її короткозорі очі.

Степанівна не захотіла таїти свою радість від інших. Незабаром бабуся розповіла сусідам про Бога, про свою дружню християнську родину. Поділилася вона своїм щастям і з сином, який мешкав на далекій Півночі. Там жив і її онук. Степанівна вже давно його не бачила й часто кликала в гості.

– Хоч перед смертю онука побачу, – казала вона Оленці, надиктовуючи лист. – Бо згадую його тільки беззубим карапузом.

Старенька дуже сумувала за своїми близькими й часто молилася про зустріч.

Це трапилося літнього вечора. В Оленки щойно розпочалися канікули, і вона перебувала в гарному настрої. Цілий день дівчинка грала з братиками й допомагала мамі. А тепер ось, нарешті, позбувшись турбот, поспішала до своєї нової бабусі.

У дверях затишного будиночка вона несподівано зіткнулася з високим худорлявим хлопцем. Оленка розгублено подивилася на нього і привіталася.

– Я до бабусі Степанівни прийшла, – пояснила вона.

Хлопець виплюнув сигарету і промимрив:

– То це ти новоявлена онучка? Задурила моїй бабі голову казками про Бога й задоволена?

– Я ніколи нікого не задурювала, – здивувалася Оленка.

Аж тут із кімнати вийшла Степанівна. Такою Оленка ще ніколи її не бачила. Повіки розпухли від сліз, губи дрібно тремтіли, а сама ледве стояла, спираючись на костур.

– Дитинко моя дорога, заходь, голубонько, я так на тебе чекала!

Дівчинка зробила крок до неї, передчуваючи щось недобре. Хлопець хмикнув, сунув руки в кишені й перевальцем подався геть із двору.

– Хто це, бабусю?

– Це онук мій, дитиночко, з Півночі приїхав. Краще б і не бачити його таким, а згадувати тим маленьким ласкавим хлопчиком.

– А що сталося?

– Він іще вчора приїхав. Спочатку все добре було. Гостинців мені від сина з невісткою привіз. Я його обідом погодувала та все не могла натішитися – який гарний хлопець виріс!

– Ну, а потім що, бабусю?

– Що потім, дитинко? І не питай. «Що це, – каже, – ви, бабусю, за листи нам писали? У секту якусь влізли. Вони ж ваш будинок мріють собі привласнити!» Запитав, на кого я свою хату переписала.

Старенька витерла сльозу куточком хустки і продовжувала:

– А на кого ж мені переписати, як не на нього? Так я йому і сказала. А він ох як розійшовся! Про Бога та про віруючих таке говорив, що навіть соромно згадати. Я його спершу переконувала, та де вже там! «Зовсім, – каже, – ви від старости на дитячий розум зійшли! Нічого не розумієте».

Оленка слухала з таким болем у серці, що сама ледь не заплакала від жалю до бабусі.

– Ох, донечко, чому так вийшло? Я йому кажу: «Онучку, чому ти так зі мною розмовляєш? Тільки приїхав, а вже грубиш». Він і слухати не захотів, вийшов, а тут і ти прийшла. Помолімося, Оленко, поки його немає.

Дівчинка присіла біля старенької, обійняла її тремтячі плечі та прошепотіла:

– Я завжди за вас молюся. Ви мені за рідну бабусю стали. Тепер я ще більше молитимуся, все буде добре, ось побачите! Онук ваш іще віруючих не знає, а як познайомиться, сам усе зрозуміє.

Очі бабусі потеплішали. В її серці зажевріла надія.

– А й правда, Оленочко, помолімося за нього!

Після молитви вони почали прибирати будинок і все мріяли, як онук Степанівни змінить свою думку та стане зовсім іншим. Потім вони взяли Біблію, й Оленка почала читати. Вони так захопилися історіями про пророка Єлисея, що обидві здригнулися, коли в кімнаті пролунав насмішкуватий голос онука:

– Казки для старих і дітей! Як таке могло бути, чи можна цьому вірити?

Хлопець, його звали Сергієм, підскочив до Оленки, вихопив з її рук Біблію та, гортаючи сторінку за сторінкою, верескливим голосом почав читати різні уривки.

Бабуся й дівчинка не зводили з парубка очей і почувалися глибоко ображеними. Першою схопилася Степанівна:

– Дай сюди Біблію, онучку! Це моя книга, не смій над нею насміхатися!

Вона простягла до онука суху тремтячу руку, а той жбурнув книгу на ліжко і сказав:

– Ось розповім батькові, що ти тут читаєш.

– Ні, це я напишу, як ти поводишся. А мій син мене зрозуміє.

– Так, звичайно, твій син зрозуміє. А чи знаєш, що він послав мене сюди, щоб тебе у притулок для старих улаштувати?

– Як це, онучку? Я ж іще ходжу своїми ногами. Чим я вам завадила?

У Степанівни від хвилювання запаморочилося в голові, й вона безсило осіла на стілець. Оленка від обурення не знала, що робити:

– Навіщо бабусю в той притулок? Я їй допомагаю, все ж добре! Захворіє – я буду поруч, чесне слово!

– А ти не лізь у чужу сім’ю, плюгавко! Що тобі відомо про людські проблеми! Я ось одружуся скоро, в технікум сюди переведуся. Мені теж якось жити треба! Ти, бабусю, своє вже віджила, дай іншим пожити.

Очі Олени застилали сльози.

– Яке ти маєш право? Це бабусин будинок, розумієш?

– Почекай, Оленочко, не хвилюйся. Я нікуди не поїду! Не вірю я йому. Не міг мій син так учинити – я ж його знаю.

Сергій нервово підскочив до своєї валізи, дістав звідти лист і простягнув старенькій. Це був лист від її улюбленого сина, за яким вона так сумувала, за якого молилася безсонними ночами та з материнською ніжністю хвалилася перед знайомими. Що було написано в листі, Олена не знала. Старенька прочитала його й відразу якось знітилася, хіба що по щоках ніби самі собою, перетинаючи глибокі зморшки, продовжували бігти сльози.

– Бабусю, бабусенько, що там?

Оленка так хотіла почути щось дуже хороше. Але Степанівна лише ласкаво прошепотіла дівчинці:

– Усе нормально, донечко, йди додому. Досить плакати! Приходь завтра, добре? Молися за мене, дитинко. А зараз іди!

Хоч як Оленка не хотіла зараз, у такий важкий момент, іти, а довелося послухатися. Вона зрозуміла: так треба. І, витираючи сльози, мовчки вийшла з дому.

Мама й батько, дізнавшись про все, того ж вечора пішли до Степанівни. Усіх хвилювала її подальша доля. Оленка весь цей час молилася у своїй кімнаті. Повернувшись, батьки не сказали їй нічого певного й тільки між собою щось довго обговорювали.

Наступного дня Оленка якомога раніше поспішила до бабусі. Вона застала її тихою і спокійною, неначе нічого й не сталося. Дівчинка спробувала з’ясувати, як справи, але старенька переконала, що все буде добре, й попросила краще почитати Біблію. Онука Оленка не побачила – він поїхав кудись у справах. Так минув тиждень.

Одного вечора дівчинка з братиками знову пішла до Степанівни. Біля маленької хатинки стояло таксі. Водій на когось нетерпляче чекав. Нарешті з хвіртки вийшла старенька, святково вбрана та з Біблією в руках. Вона йшла, спираючись на свій костур, і була дуже спокійною. Поруч крокував високий худорлявий хлопець зі старомодною чорною валізкою в руках. Оленка все відразу зрозуміла. Вона стрімголов кинулася в обійми старенької:

– Бабусю, навіщо ви погодилися?

Дівчинка плакала, уткнувшись у бабусине плече, а та ніжно гладила її волосся.

– Не плач, онученько моя дорога, не плач! Так
треба, Оленко. Заспокойся, поглянь на мене!

Дівчинка витерла сльози й пильно подивилася у втомлені добрі очі.

– Оленочко, послухай, я повинна туди їхати! Там стільки літніх людей! Вони також потребують Бога. Хтось повинен їм усе розповісти, повинен навчити їх молитися. Ось я і зроблю це з Божою поміччю. Дитинко, я прагну хоч перед смертю щось зробити для мого Господа, розумієш? Так треба, Оленко. А ти до мене приїжджатимеш. Це недалеко. Твоїм батькам я вже повідомила адресу. Вони допоможуть мене знайти. До зустрічі, Оленочко. Я на тебе чекатиму.

Потім прошепотіла їй про свою любов, як вона їй, Оленці, вдячна за все. Дівчинка слухала, ковтаючи сльози. Наостанок попросила:

– Дитинко, онука мого ти пробач, не тримай зла. Він живе без Бога, сама розумієш. Будь ласка, молися за нього, добре?

Оленка кивнула і провела Степанівну до машини. Онук, на превеликий подив, їх не квапив. Таксі швидко зникло за рогом. Здивовані близнюки дивилися на свою сестричку й ніяк не могли второпати, що сталося, чому вона так гірко ридає. Оленці важко було розлучатися зі Степанівною, але добре запам’ятала її слова і дуже хотіла все як слід обміркувати.

Минув час. Оленка після всіх цих подій раптом якось помітно подорослішала. Відтепер дівчинка стала частим і довгоочікуваним гостем у притулку для літніх людей. Та не тільки вона, а і її друзі з церкви. Там їх зустрічали щаслива Степанівна та її брати й сестри у Христі, яких старенька знайшла у своєму новому домі. Бабусині очі сяяли такою радістю, що всі навколо неї усміхалися. І всім одразу ставало зрозуміло – вона йде у вічність не з порожніми руками! Оленка, милуючись старенькою, тільки й дивувалася прекрасним Божим шляхам і ревно молилася за бабусиного онука Сергія.

ЛИХІ СЛОВА

Коли Мишко пішов до школи, матуся попередила, що віднині навколо нього буде багато невіруючих дітей. І, цілком імовірно, вони знають такі лихі слова, яких Мишко у своєму житті ніколи не чув.

– Пам’ятай, у Біблії написано: «Бо зі слів своїх будеш виправданий, і зі слів своїх будеш засуджений». Не повторюй, як папуга, все погане. Словом і ділом покажи, що ти справжній християнин.

– Мамо, а звідки погані слова взялися?

– Знаєш, сину, все погане виходить від сатани. Він не хоче, щоб люди жили вічно з Ісусом, ось і вигадує все зле й погане. Шкода, що багато людей, не замислюючись, підхоплює це сміття. А ти, синку, не засмучуй Ісуса, адже Він так любить тебе, що навіть прийшов на землю страждати й померти задля твого спасіння.

Мишко з розумінням кивав. Але незабаром хлопчик на власні вуха переконався, що за своє життя він не чув і половини слів. Спершу Мишко щосили намагався не зважати на лайливі слова, та вони, мов настирливі мухи, постійно лізли йому в голову. Та й у класі, особливо за час перерви, носилися ці чорні слова. Он Толик Тарасенко смикнув за кіску Таню Зубову. У відповідь на бешкетника вилився цілий потік таких слів, що Мишко від подиву аж рота роззявив. А он Гена із Сашком ділять цукерки, але щось у них не виходить, і тоді пішли в хід кулаки і бридкі, образливі прізвиська. Ох, до такого Мишко не звик! Як хочеться скоріше додому!

Але минали дні, й Мишко потроху почав звикати до школи, до однокласників, до нового розпорядку дня. І лише злі липкі слова, як і раніше, його надзвичайно бентежили. Чомусь вони глибоко засіли в його пам’яті, готові будь-якої миті вирватися назовні.

У класі всі вважали хлопчика тишком. Ніхто його не ображав, а він до всіх ставився спокійно. А ось одного разу вдома!..

Мама з татом вирушили до крамниці, а Мишка залишили з меншою сестрою Аллочкою. Їй шість років, наступного року вона буде ученицею. Та тільки все одно заважає Мишкові готувати уроки. Щойно хлопчик сів за підручники, дівчинка тут як тут:

– Братику, а розкажи, що тут намальовано? Мишко, я допоможу тобі вправу написати! Мишко, а ти у школі найрозумніший?

– Не заважай, бо через тебе двійку отримаю!

Однак сестричка стишувалася геть на трохи. Коли Мишко старанно виводив у новенькому зошиті округлі літери, вона навшпиньки підкралася ззаду й раптом голосно крикнула брату просто у вухо:

– У-у-у!!!

Хлопчик здригнувся і черкнув ручкою через усю сторінку. Його очі округлилися й потемніли, вуха почервоніли від образи та злости:

– Ах так? То й отримуй!

Він підручником стукнув Аллочку по голові, а з його рота посипалися такі слова, що дівчинка від подиву застигла на місці. Усе погане, що Мишко чув від школярів, усе, що несвідомо закарбувалося в його голові, зараз брудним потоком лилося на маленьку сестричку. Коли Мишко замовк, він зрозумів, що сталося, і від сорому втік до іншої кімнати.

Аллочка теж притихла, сіла на диван і почала чекати на батьків. А брат гірко плакав, сховавши обличчя в подушку на своєму ліжку.

– Господи, як це? Я ж зовсім не хотів запам’ятовувати ці лайливі слова, не хотів їх вимовляти. Вони мені геть не подобаються. Ісусе, прости мене! Що ж мені тепер робити?

Незабаром мама з татом повернулися додому. Аллочка просто з порогу розповіла про все батькам. Вони ввійшли в кімнату Мишка для серйозної розмови. Та з опухлих очей Михайла батьки зрозуміли, наскільки йому важко.

– Сину, розкажи, що трапилося?

Часто схлипуючи, хлопчик усе розповів:

– От бачите, я вже не християнин, якщо такого припустився. Що ж мені тепер робити?

Батько усміхнувся, притиснув до себе сина і спробував усе спокійно пояснити:

– Почекай, сину, краще разом у всьому розберімося. Ти ж не любиш ці слова? Ти не хотів їх казати? Прекрасно! Ісус добре це знає. Як тобі їх позбутися? А ось як...

Після розмови з батьками Мишко схилив коліна й голосно помолився Ісусові:

– Господи, дякую Тобі, що викупив мене такою дорогою ціною. Відтепер я Твій. А лайливі слова вигадав диявол, вони не мої. Прости, що вони злинули з моїх уст, але я не хочу мати нічого спільного з дияволом та відмовляюся від усіх лихих слів. Допоможи мені, Господи, завжди служити тільки Тобі!

Важкий тягар упав із Мишкового сердечка. Після цього він примирився з Аллочкою. Сестричка також попросила у брата пробачення, адже й вона поводилася неправильно.

ПОДРУЖКА

Натуся – першокласниця. Мама допомогла їй одягнути гарненьку суконьку з мереживним комірчиком та заплела неслухняне світле волоссячко в кіски. Сьогодні в Натусі все нове – білі стрічки у волоссі, гольфи, босоніжки, шкіряний рюкзак за плечима та шкільне приладдя. Серце дівчинки стукало врочисто і трохи тривожно. На неї чекає стільки нового! Поки мама готувалася вирушити з донькою на святкову шкільну лінійку, Натуся знову у своїй маленькій кімнатці схилила коліна:

– Господи, мені дещо страшно. Дуже вірю – Ти не залишиш мене саму.

Ну ось і настав час рушати. Дорогою матуся дбайливо наставляла доньку:

– Натусечко, в тебе обов’язково все буде добре! Ісус Христос завжди допомагає Своїм дітям. Але пам’ятай: тебе оточуватимуть невіруючі діти та дорослі. Будь для них у всьому за взірець, як наш Господь, добре? А я молитимуся за тебе.

– Дякую, мамо!

Ось і шкільне подвір’я. Діти юрмилися зграйками – кожен зі своїми однокласниками. Першокласники дуже вирізнялися з-поміж інших учнів своїми пишними квітами, сором’язливими очима та маленьким зростом. Усі були в супроводі дбайливих усміхнених родичів. Але серед усієї пістрявої та галасливої юрби новачків виділялася худорлява сіроока дівчинка. Вона була вдягнена у просту тьмяну сукню, а скромна кіска без пишного банта понуро лежала на плечі. У руках тримала всього три блакитних квіточки. Біля цієї школярки нікого з дорослих не було. Вона стояла зовсім сама. Коли ж дітлахів розвели по класах, дівчинка опинилася саме біля Натусі. Виявилося, що вони вчитимуться разом. Урочиста лінійка минула, і мами розпрощалися зі своїми дітьми, які враз подорослішали, довіривши їх привітним, турботливим учителям. Попрощалася з мамою і Натуся.

Діти ввійшли до свого просторого класу. Як тут затишно! Квіти на вікнах, шафи з підручниками, стенди з плакатами. А головне – велика чорна дошка з підставкою для крейди. Усім одразу захотілося щось на ній намалювати. Але вчителька Тетяна Олексіївна наказала учням сідати за парти.

– Діти, спершу ближче познайомимося, а потім я спробую розсадити вас якомога краще. Кожен знатиме своє робоче місце і стежитиме за порядком.

Усі першокласники враз загомоніли. З ким же їм доведеться сидіти? Натуся озирнулася. Усі однокласники були їй до душі. Біля неї впевнено сопіла кирпата кучерява пампушка. А он і та дівчинка у простій сукенці, що була сама, без дорослих. Чомусь із нею ніхто не сів. Вона примостилася за останньою партою біля вікна. Маленька, худорлява, вона нібито сховалася від усіх. Тільки стривожені очі стежили за тим, що відбувається у класі. Натусі раптом стало її дуже шкода. Дівчинка навіть тихенько прошепотіла:

– Господи, допоможи їй, будь ласка!

Тетяна Олексіївна почала переклик. Натуся встала, коли назвали її прізвище, і привітно всім усміхнулася. Незабаром піднялася й та дівчинка. Натуся запам’ятала, що її звати Анфісою. Ім’я було таке незвичайне, але чомусь дуже личило своїй господині.

Почалося найважче та найцікавіше. Учителька розсаджувала своїх першокласників. Анфісу вона посадила за третю парту в середині класу. З таким маленьким зростом не можна сидіти за останньою партою.

– Дмитрику, йди сюди, ти сядеш поруч. Думаю, ви порозумієтеся.

Натусю залишили сидіти з пампушкою Любочкою. Здавалося, всі діти були задоволеними.

У школі Натусі подобалося. Дівчинка швидко навчилася читати й писати, заприятелювала з однокласниками й дуже полюбила свою вчительку. Лише Анфіса не знайшла собі у класі подружок. Діти чомусь її оминали. Дівчинка завжди була просто вдягнена і дуже тихо, майже непомітно поводилася. На перервах читала десь біля вікна або робила домашнє завдання. Анфіса рідко приходила до школи з виконаними уроками, тому в навчанні відставала від інших учнів. Тетяна Олексіївна часто залишала дівчинку після уроків і знову пояснювала їй пройдений матеріал. Спочатку Натусі було шкода однокласницю. Вона намагалася спілкуватися з дівчинкою. Іноді навіть молилася за неї, але незабаром, як і всі однокласники, припинила на неї зважати. А часом навіть і насміхалася, коли Анфіса червоніла біля дошки.

Матуся завжди з цікавістю слухала розповіді Натусі про школу. Але одного разу вона запитала:

– Донечко, чому ви так погано ставитеся до Анфіси? У всіх твоїх розповідях вона якась дуже самотня й нещасна. Ти християнка, тому не повинна так ставитися до людей. Адже ти зовсім нічого не знаєш про цю дівчинку. А те, що вона не вчить удома уроки й усіх уникає, не привід для насмішок. Можливо, в її родині якісь негаразди. Люди навколо нас живуть по-різному. Уяви собі, як Ісус поставився б до цієї дівчинки.

– Як, мамо?

– Ну, Христос ніколи б не насміхався з чужої біди, а поспішив би на допомогу. Запропонуй їй виконувати завдання разом. Можеш навіть після уроків запросити її до нас. З тобою Анфісі буде легше.

– Мамо, та вона, певно, і не прийде до нас.

– Усе залежить від твого ставлення, донечко. Треба дізнатися, як вона живе, ця дівчинка. Але й цього замало.

– Що ще треба, мамо?

– Адже й ти насміхалася з неї, не намагаючись ні зрозуміти, ні дізнатися. Треба за це попросити в Господа прощення. Чи згодна, що була неправа? І потрібно молитися за Анфісу, донечко. Думаю, вона цього дуже потребує.

Це був незвичайний вечір. Мама з донькою разом молилися про скромну дівчинку Анфісу з 1-Г класу.

Наступного дня Натуся поспішала до школи в незвичайному настрої. Вона прагнула якнайшвидше побачити Анфісу, сказати їй щось дуже гарне, допомогти з уроками, хай дівчинка знає, що християни не залишають у біді. У рюкзаку Натусі були два червонобокі яблука та її улюблена цукерка. Усе це для Анфіси. Як же їй, напевно, погано без друзів.

Анфіса до школи запізнилася. На запитання вчительки, в чому причина, вона тільки вибачилася. Тоді дівчинку викликали до дошки. Завдання було неважке, але Анфіса мала безпорадний вигляд і знову отримала двійку.

– Що ж мені з тобою робити, Анфісо? Домашнє завдання ти знову не виконала... – голос Тетяни Олексіївни звучав розгублено. – Так ти можеш залишитися на другий рік. Як нам бути?

Анфіса – на другий рік?! О, цього Натуся зовсім не хотіла! Вона підняла руку:

– Тетяно Олексіївно, можна, я їй допоможу? Після уроків разом домашнє завдання будемо виконувати. У нас усе вийде!

– Добре, Натусю, я знаю, ти зможеш їй допомогти. Анфісо, ти згодна?

Натуся допитливо подивилася у великі сумні очі дівчинки. Анфіса злегка кивнула головою та пішла на своє місце. Натуся раділа. Треба ж, як усе вийшло! Але це лише початок. Головне – попереду!

Після уроків Натуся наздогнала Анфісу біля шкільних дверей:

– Куди ти так поспішаєш? Ми ж сьогодні разом вчитимемо уроки. Ходімо до мене! На, це тобі на дорогу. – І дівчинка витягла з рюкзака два яблука та цукерку й простягла Анфісі.

– Дякую. Краще все це разом з’їмо!

Так і зробили. Дівчатка, наминаючи мамині ласощі, непоспіхом дійшли до шкільного парку. Тут їхні дороги розходилися. Натуся потягнула Анфісу за руку до свого дому.

– Ходімо, не бійся! У мене мама, знаєш, яка добра!

– Ні, Натусю, вибач, але я не можу. Мені треба поспішати додому.

– Як? Тобі ж завтра знову двійку поставлять, а потім на другий рік залишать!

– Усе одно не можу! Ти добра, спасибі, але маю хвору бабусю. Мені додому, до неї потрібно. Не можу надовго залишати її саму.

Натуся на хвилинку задумалася. То як бути? І раптом вона вирішила:

– А можна, я до тебе піду? Ось тільки мамі зателефоную, щоб не хвилювалася. Можна?

– Звичайно! – зраділа Анфіса й відразу пожвавішала: – Бабуся моя теж дуже хороша, ось побачиш.

Анфіса жила недалеко в невеликому приватному будиночку з блакитним парканом. Щойно дівчатка відчинили хвіртку, як їм назустріч із радісним гавкотом вискочив чорний кострубатий пес. Він стрибав, облизував руки й обличчя Анфіси й почувався дуже щасливим. На Натусю пес не звернув жодної уваги. Анфіса голосно засміялася, пестячи собаку.

Залишивши пса на подвір’ї, діти ввійшли до будинку. Маленькі кімнатки були обставлені просто, але затишно. Підлогу вистеляли домоткані килимки.

– Анфісо, а де твоя бабуся?

– Напевно, вона знову лежить у своїй кімнаті. Ходімо познайомлю!

Діти ввійшли до просторої кімнати. На вузенькому ліжку лежала бабуся в білій з квіточками хусточці. Вона дрімала. Почувши кроки дівчаток, старенька здригнулася.

– А, це ти, Анфісо! А що за красуня з тобою? – запитала вона.

– Це Натуся, моя однокласниця. Бабусю, як ти почуваєшся? Ти їла? Бачу, що знову ліки не приймала. Ось поскаржуся на тебе лікарю! Він тоді тобі уколи робитиме!

– Ну от, знову я завинила. Гаразд, Анфісо, не бурчи. Ось просто зараз я проковтну ці піґулки. Подай краще води.

Натуся присіла на стілець і здивовано спостерігала за Анфісою. Та відразу якось змінилася. Удома дівчинка була впевненою і дуже дорослою. Вона оперезалася квітчастим фартухом і почала поратися біля плити. А за кілька хвилин запашний суп на столі в трьох тарілках уже вабив ароматами господарів і їхню гостю.

– Бабусю, підводься, час обідати.

Дівчинка допомогла старенькій підвестися з ліжка, нарізала товстими скибками хліб, і ось уже все готово. На плиті засвистів чайник. Маленька господиня приготувала вазочку з варенням. Натуся зовсім принишкла. Вона не така самостійна, як Анфіса. Матуся ще не підпускає її до газової плити. Стіл вона також не накриває. Хіба що миє посуд після обіду та підмітає підлогу. Свою кімнату вона теж прибирає сама, але Анфіса господарює по дому як доросла. Вона навіть зростом вищою стала, а яка ж гарна та статна! І як Натуся цього раніше не помічала?

– Ну, як наш суп, Натусечко? – тихо запитала бабуся. – Зазвичай Анфіса все сама варить. Я їй тільки допомагаю. З мене й помічник поганий – часто хворіти стала.

– Нічого, бабусенько, впораємося. Не тужи!

Незабаром старенька знову прилягла. Анфіса прибрала посуд після обіду, змела крихти й поклала підручники на стіл.

– Натусю, я тебе вже й так дуже затримала. Гайда вчити уроки.

– Добре, тільки спершу скажи, де твої батьки?

– Я нікого, крім бабусі, не маю.

– Як це?

– Мама померла, коли я була ще зовсім маленькою. А тато потім одружився і поїхав від нас далеко-далеко. У нього тепер інша сім’я.

– А ти чому до нього не поїхала?

– Не знаю. Він залишив мене з бабусею. Іноді приїжджає, гроші привозить, подарунки. Ось так ми й живемо. Бабуся моя хворіє, я так за неї хвилююся, боюся, щоб не померла.

Анфіса змахнула набіглі сльози. Натуся й сама мало не розплакалася разом із нею.

– Тому ти й уроки вдома не вчиш?

– Не завжди встигаю. Ми з бабусею і готуємо, і перемо, і в будинку прибираємо – все разом. Без мене вона не може. Проте іноді вона зовсім зле почувається.

– Анфісо, як шкода, що я раніше з тобою не подружилася. Я б теж тобі допомагала.

Дівчата швидко вивчили уроки. Натуся терпляче пояснила Анфісі розв’язання задачі й залишилася дуже нею задоволена. Розлучатися дівчаткам якось не хотілося. Так добре Натусі не було з жодною зі своїх подружок.

Увесь вечір безперестанку Натуся розповідала мамі про Анфісу та її бабусю. Ненька дуже раділа за доньку.

– Бачиш, люба моя, наскільки важливо не робити про людей завчасних висновків. Краще поміркуймо, як можна допомогти Анфісі та її бабусі. Знаєш, люди без Бога – найнещасніші люди у світі. Будь для них маленькою місіонеркою. Тільки Господь може наповнити їхні серця радістю. Ну, а далі побачимо.

Відтоді Натуся стала частою гостею у маленькому будиночку з блакитним парканом. На день народження Анфіси дівчинка принесла чудовий подарунок – гарну сукню з мереживним комірцем, великий пиріг і дитячу Біблію з яскравими малюнками. Книзі в цій родині зраділи найбільше. Ще б пак! Тепер вони самі зможуть читати Слово Боже. До цього Натуся їм багато розповідала про Господа й навіть навчила молитися своїх нових друзів. Тепер у їхньому домі благословлялася їжа на столі, з Божою поміччю виконувалися домашні завдання Анфіси й відбувалися всі інші справи. А одного разу, прийшовши зі школи, дівчатка з подивом помітили, що чиїсь працьовиті руки навели лад у дворі та будинку, випрали білизну й навіть залатали колготки Анфіси. Холодильник наповнений смачними, рідкісними для нього продуктами. А в чистенькій білій хустинці бабуся щасливо усміхалася крізь сльози.

– Сестри в мене були, Анфісонько. Ми тепер християнки, тож у нас з’явилося дуже багато родичів. Головне, ми з тобою не самотні!

– Бабусю, як усе гарно навколо!

– Так, онучко, мені й умирати зараз не страшно. Знаю, в біді тебе не покинуть.

– Не кажи так, мені без тебе не можна!

Натуся почувалася дуже щасливою. Як добре бути віруючою і бачити, як Господь Ісус змінює життя людей!

– Відтепер я завжди й усім свідчитиму про Бога, – вирішила Натуся.

– Бабусю, а які сестри до нас приходили? Як вони про вас дізналися? – допитувалася Анфіса.

– Це ж усе Натуся! Спасибі тобі, донечко, – сердечно сказала бабуся. – Нехай Господь віддячить тобі за все!

– Ну що ви! Що я такого зробила?

Хто потрудився в їхньому домі, так і не сказала, хоч як її просили. Тільки на порозі Натуся побачила дуже знайому носову хустиночку з вишивкою хрестиком. Це ж мамина вишивка. Дівчинка підібрала хустинку, а ввечері повернула мамі. Жінка нічого не відповіла, тільки лагідно пригорнула доньку до себе й засміялася. Слів вони не потребували, й без того розуміли, наскільки добре в них на серці.

У школі також усе пішло на краще. Анфіса виправила свої погані оцінки та всіх дивувала своєю впевненістю і товариською вдачею. Адже тепер вона старанна учениця і в іншій школі – недільній, куди ходила разом зі своєю найкращою подругою Натусею.

ПАПУЖКА

«Цікаво, що мені сьогодні подарують?» – запитувала себе Іринка, оглядаючи святковий стіл. У дівчинки сьогодні день народження, їй уже дев’ять років, й улюблених подружок запрошено. Скоро, зовсім скоро вони прийдуть, як же буде добре! Мама зачинилася у своїй кімнаті, щоб підготувати для дітей сюрпризи і скласти цікаву програму. Щоразу на день народження мама вигадує захопливі конкурси. Іринка їй за це завжди дуже вдячна. Ось уже перший дзвінок, жвавий і квапливий. Так і є, найкраща подружка Аля. А що це в її руках? Аля, загадково усміхаючись, відкидає велику хустку, і раптом кімнату наповнює гучний щебет! У великій гарній клітці скаче зелений папужка. Іринка радісно плескає в долоні. Це ж її найпотаємніша мрія. Ох, Алю, яка ж ти чудова подруга, адже знаєш усі Іринчині бажання!

– Дякую, Алю! Я така рада! Дякую!

Дзвінок, знову дзвінок. Гості розсідаються за столом. А навколо Іринки з’являються ляльки, книжки, коробки з цукерками, та вона раз у раз щасливо поглядає на вікно. Там її Степко, хвилястий папужка, щебече щось у своєму будиночку. Мама, як завжди, провела цікаві ігри з дітьми, а коли настав вечір, усі неохоче розійшлися по домівках.

Усю ніч Іринка не могла заснути. Їй увесь час хотілося говорити з папужкою, гладити його яскраве пір’ячко, милуватися, як він пурхає по кімнаті та з цікавістю зазирає в кожну шпарину. Під ранок мама, усміхаючись, поправила Іринчину ковдру. Нарешті її донечка заспокоїлася, хоча, певно, й зараз, уві сні, вона переймається своїм Степком.

Папугу дівчинка доглядала старанно. Вона вчасно чистила клітку, міняла воду та наповнювала тарілочку свіжим кормом. Найбільше Степко любив гойдатися на жердинці посеред клітки та про щось сперечатися зі своїм відображенням у маленькому люстерку. Це дуже тішило Іринку та її братика. Діти могли годинами спостерігати за пташкою.

Незабаром в їхньому будинку оселилася нова сім’я. І коли всі діти на подвір’ї весело стрибали, бігали туди-сюди, дівчинка з цієї родини лише сиділа на лавці з книжкою в руках. Дівчинку звали Надійкою. Діти у дворі спочатку з цікавістю придивлялися до неї, а незабаром звикли, що Надійка не може брати участи в їхніх іграх. На одній худенькій ніжці був черевик із потовщеною підошвою. Вона ходила, спираючись на палицю. Незабаром діти прозвали її Кривулею. Іринці було дуже шкода цю дівчинку, тому часто згадувала Надійку у своїх молитвах. Інколи вона намагалася поговорити з Надійкою, а одного разу дала навіть почитати книжку «Життя Ісуса Христа». Але Надійчиним батькам це зовсім не сподобалося, і вони заборонили донечці спілкуватися із «сектантами».

Це сталося пізнього літнього вечора. Іринка перед сном вийшла на балкон подихати повітрям. У руках вона тримала клітку з улюбленим папужкою. Степко вже зовсім призвичаївся до своєї нової господині й навіть почав вимовляти деякі слова. Іринка надзвичайно тішилася успіхами свого улюбленця. Прогулянка на балконі Степку припала до душі. Птах сновигав по клітці, немов намагався вирватися на волю, та весело теркотів. Раптом Іринка почула, що на подвір’ї хтось тихо плаче. Придивившись, вона побачила самотній тонкий силует кривулі Надійки. Дівчинка сиділа зовсім сама і, щось примовляючи,
невтішно лила сльози. Іринці стало її дуже шкода, і, залишивши папугу, вона швиденько спустилася у двір. Надійка навіть не помітила, як біля неї хтось сів, і здригнулася, почувши ласкавий голос Іринки:

– Надійко, що сталося? Чому ти плачеш? Хто тебе образив?

Дівчинка заридала ще голосніше.

– Що за біда? Скажи мені!

– Від мене полетів папужка. Мій любчик… Він такий хороший.

– Як це – полетів?

– Я забула замкнути клітку. Вийшла з птахом погуляти, а він і полетів.

Може, для когось це дрібниця, але Іринка добре розуміла Надійку. А дівчинка продовжувала:

– Вам добре, ви бігаєте, стрибаєте та граєте. А в мене лише одна розрада – мій маленький папужка.

– Не плач! Мама з татом куплять тобі іншого.

– Ні, не куплять. Вони збирають гроші на моє лікування. Я не можу попросити їх про це, розумієш? Не можу...

Тільки Іринка зібралася підшукати слова розради для нещасної дівчинки, як суворий жіночий голос покликав:

– Надіє, ти де? Час додому!

І дівчинка, спираючись на ціпок, неспішно вирушила додому. Іринка ще трохи посиділа на лавці. Тільки зараз вона зрозуміла, наскільки самотньо живеться кульгавій дівчинці з їхнього двору.

– Господи, будь ласка, поверни їй папужку, – шепотіли того вечора дитячі вуста.

Відтоді Іринка бачила, як із кожним днем дедалі сумнішою та стурбованішою стає її сусідка. Надійка, сидячи у дворі, навіть припинила читати книжки. Вона безперестанку вдивлялася у крони дерев, які росли в їхньому дворі. Раптом її папужка ще повернеться. Але одного разу Надійка зовсім не вийшла на вулицю, наступними днями також... Іринка занепокоїлася. Що трапилося? На вулиці вона зустріла Надійчину сусідку, і та повідомила, що дівчинка захворіла й увесь час лежить. Дуже скоро в Надійки буде складна операція. Чомусь Іринка дуже розхвилювалася через Надійку. Повернувшись додому, вона сіла біля клітки зі Степком і про щось замислилася.

Ніхто не знав, куди Іринка вирушила з кліткою в руках. А вона зупинилася біля Надійчиної квартири та рішуче натиснула на дзвінок. Двері довго не відчиняли. Нарешті перед Іринкою з’явилася Надійка. Вона була в тоненькій нічній сорочці та капцях. Довге чорне волосся вкривало її худенькі плечі. Очі дивилися сумно й задумливо.

– Іринко, ти?.. Здрастуй!

– Вітаю, Надійко, я на хвилинку. Можна?

– Заходь. Узагалі-то мама не дозволяє з тобою дружити, але її зараз немає вдома, а ти мені дуже подобаєшся.

Іринка усміхнулася та зайшла до квартири. Надійка була без свого черевика з потовщеною підошвою, тому сильно кульгала.

– Заходь, Іринко, сідай, – запрошувала вона гостю, а сама тим часом примостилася на своєму ліжку.

– Знаєш, Надійко, я вирішила подарувати тобі свого папужку Степка. Тримай! Птах у мене дуже хороший. Ти тільки дбай про нього, добре?

Іринка поставила на стіл клітку з веселим папужкою.

– Отакої?! Я нізащо його не візьму, це занадто дорогий подарунок!

– Візьми! Я маю Ісуса, подружок, братика, а ти така самотня. Будь ласка, візьми його!

– А твої тато й мама?

– Вони мене зрозуміють! Цього Степка мені подарували.

У кімнаті запанувала тиша. І тільки папужка її порушував. Надійка не знала, як учинити. Іринка зрозуміла вагання господині й підвелася зі стільця.

– Мені час іти, Надійко. А ти видужуй! До побачення. Я молитимуся, щоб твоя операція минула вдало.

– Спасибі тобі, Іринко. Ти найкраща дівчинка на світі! Таких, як ти, я ще ніколи не зустрічала, – на прощання крізь сльози прошепотіла Надійка.

Дівчинка повернулася додому без папужки. Вона дуже любила свого маленького пернатого друга, та зараз і без нього почувалася щасливою. Мама, дізнавшись про все, тільки усміхнулася. «Виявляється, наша дівчинка вже зовсім доросла», – подумала вона.

Увечері Іринчину родину відвідав неочікуваний гість. На порозі їхньої квартири стояла мама Надійки й винувато усміхалася.

– Проходьте, будь ласка, – запросили її.

– Я на хвилиночку! Тільки хочу перепросити Іринку. Я дуже помилялася щодо неї, та й узагалі, – промовила вона батькам, а потім звернулася до дівчинки: – Пробач, Іринко! Ти дуже гарна дівчинка, і я б хотіла, щоб ти подружилася з Надійкою. І спасибі тобі, спасибі за все.

Такого Іринка аж ніяк не очікувала й, червоніючи, у відповідь лише кивала своєю кучерявою голівкою.

А незабаром Степко разом зі своєю кліткою повернувся до Іринки й тепер радісно щось базікав, милуючись собою в люстерку. А Надійці батьки подарували іншого блакитного папужку. Часто в нашому дворі можна зустріти двох дівчаток із великими клітками. Діти сидять на лавці й про щось весело гомонять. Інколи до них приєднується найкраща подруга Іринки Аля, і тоді дівчатка разом читають книгу «Життя Ісуса Христа» й християнські оповідання.

РОГАТКА

В Олекси з’явилася рогатка. Хлопчик випадково знайшов її на вулиці, коли йшов у крамницю по хліб. Йому відразу сподобалася ця знахідка. Ще зовсім нова рогатка. Олекса задоволено сунув її до кишені куртки.

Тільки б тато з мамою її не побачили. Вони неодноразово застерігали, що рогатка – погана іграшка.

«Я ж просто так постріляю. У бляшанку з-під консерви, наприклад, або в дерево. А в птахів і тварин не стрілятиму! Дуже мені це потрібно!» – з цією думкою Олекса швиденько дійшов до крамниці, придбав хліб і підтюпцем побіг додому. Рогатка приємно відтягувала кишеню. От пощастило, так пощастило!

Коли мама відпустила Олексу гуляти, він, помираючи з нетерплячки, побіг у сад. Камінчики під ногами куди не поглянь. Бери, який хочеш, і стріляй. Краса!

Спочатку Олекса обстріляв стіну сараю, потім стовбур старого дуба, а потім дістався до паркану. А скільки в паркані дощечок – треба в кожну поцілити! Хлопчик так захопився, що не помітив, як їхній котик Васько повертав додому, за своїм звичаєм, по паркану. Камінь, який запустив Олекса з рогатки, потрапив Васькові прямісінько в око! Бідолашний котик упав на землю. Спершу Олекса застиг від подиву і жаху, а, отямившись, швидко підбіг до пухнастика. Котик нерухомо лежав на траві, а замість ока зіяла суцільна кривава рана.

– Васечко, милий, прости мене! Чи живий ти, Васечко? Любчику мій, котику гарненький!

Хлопчик торсав пухнасте тепле тільце котика і плакав. Ось нарешті Васько ворухнувся, застогнав та жалібно заплакав. Саме так! Він жалібно нявкав і плакав по-своєму, по-котячому. Це Олекса точно зрозумів. Ох, що ж він накоїв?! Адже зовсім недавно хлопчик приніс додому Васька ще сліпим, смішним кошеням. Цілий вечір він слізно благав маму залишити тваринку вдома, а тепер...

Олекса з ненавистю жбурнув рогатку в кущі бузку. Потім обережно взяв кошеня на руки й побіг додому. Мама допомогла синові лікувати бідолаху. Вона промила ранку марганцівкою, забинтувала очі, а потім напоїла кошеня теплим молоком і поклала спати в коробці з-під торта.

Олекса в усьому зізнався мамі. Того вечора йому було дуже гірко й соромно.

– Мамо, – шепотів хлопчик, пригорнувшись до неньки, – я більше ніколи не візьму до рук рогатки. А бідного Васька любитиму ще дужче.

Олекса стримав своє слово. Іноді я приходжу до нього в гості. Хлопчик підріс і вже ходить до школи, а біля хвіртки його щоразу зустрічає та проводжає пухнастий одноокий кіт.

ДРУЗІ

Сашко і Євген дружать із пелюшок, якщо так можна сказати. Дружать не лише вони, а і їхні батьки. Кожної неділі хлопчики разом їздять на зібрання, разом ходять до школи, в один клас, разом готують уроки й разом грають. Вони дуже люблять один одного, тому все в них виходить. Варто одному захворіти, інший тут як тут. Книжку з малюнками почитає, історію смішну розкаже, уроки пояснить. А якщо когось батьки покарають, хто, як не друг, зрозуміє та втішить?! Це велике щастя – мати справжніх друзів! Знаєте, діти, тому, хто хоче погубити наші безсмертні душі, ця історія зовсім не подобалася. Вирішив він хлоп’ячу дружбу зруйнувати. Ось що з цього вийшло.

Одного разу Сашкові тато купив велосипед. Саме такий, про який хлопчик і мріяв: синій, блискучий, зі злегка скрипучим м’яким сидінням і голосистим дзвіночком. Першим про це, звісно, дізнався Євген. Він дуже радів за друга. Євген такого велосипеда поки ще не мав, адже, крім нього, в родині зростало ще багато маленьких сестричок і братиків, а Сашко у своїх батьків єдиний.

– Ти не засмучуйся, Євгене. Хочеш покататися? – підбадьорював друга Сашко. – Ось тримай! Кататимемося по черзі. Гайда навколо нашого будинку! Ти перший. Я поки на лавці посиджу, на тебе подивлюся.

Євген радісно скочив на велосипед, весело натиснув на дзвінок і помчав. Навколо будинку він об’їхав відразу кілька разів. Так добре! Навіть серце завмирає від радости. Ох, спробувати б швидше! Оце так річ, оце велосипед!

Як це сталося – важко зрозуміти, тільки Євген на всій швидкости залетів у клумбу, врізався в посаджене посередині дерево й упав. З розбитих колін тонкими цівками стікала кров, нестерпно нило плече, набряк розбитий ніс. Але все це пусте! Там, біля дерева, лежав новий велосипед Сашка з вісімкою на передньому колесі й потворно зігнутим кермом, ще й гарний блискучий щиток луснув і тоскно звисав над колесом. У Євгена від жаху завмерло серце. Що тепер робити, як бути? А до клумби поспішав стривожений довгою відсутністю друга Сашко.

– Я не навмисне! Ти мене прости, якщо можеш! – торохтів Євген. – Я щось неодмінно придумаю, тільки ти не переживай, добре?

Але очі Сашка наповнилися слізьми. Якби ж тільки знав, що так станеться! Адже він іще навіть не встиг покататися на своєму велосипеді. Ех ти, Євгенко, Євгенко! Тут нізвідкіль до хлопчиків підбіг сусід Степан. Його вже давно дратувала їхня дружба, а може, заздрив хлопцям, сам він друзів ніколи не мав.

– Отакої! – від здивування Степан аж присвиснув. – Чи не казав я тобі, Сашко, що даремно ти біля цього Євгенка крутишся. Це ж він навмисно так зробив. Такого велика він не має! Що тепер батькам скажеш?

Євген, мало не плачучи, обурився:

– Неправда! Я не міг спеціально! Не вір йому, Сашко!

Євген понад усе хотів переконати друга у своїй невинності, та де вже! Сашко мовчки підібрав із землі розбитий велосипед і подався додому. А поруч із ним, голосно базікаючи, йшов Степан:

– Я ж на власні очі з вікна бачив, як він розігнався і – бац! – у клумбу! Ось тобі і дружок! Теж мені, гонщик знайшовся!

Євгена душили сльози образи та безсилля. Коли ж він повернувся додому, мама поралася на кухні. Хлопчик тихенько шмигнув у свою маленьку кімнату. Йому зараз так хотілося побути на самоті, про все подумати й помолитися. Він попросив у Господа допомоги. Як хотілося, щоб Сашко йому повірив і простив, щоб усе було як і раніше. А такого між друзями ще не траплялося...

Усю ніч Євгенкові снилися жахи. То він на Сашковому велосипеді наїжджає на бридкого Степана, то сам Степан їде просто на нього. То раптом сниться Сашко з чужими, злими очима, він єхидно насміхається з Євгена та корчить злі гримаси. Ох і ніч! Тільки під ранок Євген міцно заснув, але його розбудив будильник. Час збиратися до школи.

Учорашні події врізалися в пам’ять гострим ножем. Як бути? Євген зазирнув у татову кімнату. Батько читає Біблію. Обличчя спокійне й добре, татові можна вірити. Євген ступив до нього, ледве стримуючи сльози:

– Тату, допоможи, в мене біда!

Уважно вислухав батько свого первістка.
І, звісно, знайшов вихід!

– Сьогодні я не працюю. Сходимо до крамниці та купимо Сашкові новий велосипед, а поламаний забереш собі. Гроші на велосипед, сину, я тобі позичу. А влітку у трудовому таборі заробиш і віддаси, годиться?

– Годиться! Ще як годиться! Спасибі, татусю!

– Збирайся швидше, щоб тобі встигнути до школи.

У свій клас Євген увійшов радісний. Поглядом зловив похмурі Сашкові очі, усміхнувся. Подумав: «Ех ти, Сашко, нічогісінько й не знаєш! Сердься, сердься, все одно не луснеш, а я тобі таке влаштую!»

Після уроків Євген додому летів мов на крилах. Новий блискучий велосипед, ще кращий від колишнього, який уже зібрав тато, стояв у передпокої. Який чудовий у Євгена тато! Завжди готовий виручити сина з біди! Євген кинув на підлогу рюкзак, схопив велосипед і покотив до Сашкової квартири. Треба встигнути поміняти, поки друг не повернувся зі школи! Двері відчинила тітка Клара, Сашкова мама. Здивувалася. Євген швидко привітався, дуже стисло та зрозуміло все пояснив, хоча здалося, що тітка Клара так нічого й не второпала.

– Хто розбив велосипед? Ти? Хіба не Сашко? Дивно!

Це все, що вона встигла сказати, поки Євген вкотив у вузький коридор нову Сашкову техніку, а натомість забирав велосипед, який він сам і розбив. Як усе вдало! Євген встиг до повернення Сашка зі школи. Пощастило. Тепер у них із татом попереду цікава справа – техніку лагодити. Удвох вони обов’язково впораються, в цьому Євген не сумнівався. Але подумати тільки, який усе-таки хороший у нього друг Сашко! Не виказав його батькам. Мабуть, вони повірили, що Сашко сам розбив велосипед. Дісталося ж бідоласі, напевно! Нічого, Євген цього ніколи не забуде. Даремно, виходить, намагався Степан, марно обмовляв! Слава Богу!

Не встиг Євген усе гарненько обміркувати, як у двері подзвонили. На порозі – Сашко! Мовчить. І Євген мовчить. Зараз вони лише дивляться один на одного. Та й навіщо їм слова, і так усе зрозуміло: велика річ – дружба! І як чудово, коли її дарує Ісус!

ДВІЙКА

Двійка в щоденнику була на найвиднішому місці. Яскраво-червоні чорнила робили її пихатою та значною.

– Ох, що тепер буде? – зітхав Алик, збираючись додому.

Лише вчора хлопчик пообіцяв матусі добре вчитися. А тато застеріг: якщо Алик отримає двійку, то доведеться цілий тиждень чергувати на кухні. Як це бридко – мити посуд! Оце так не пощастило!

– Господи, що тепер буде вдома? Допоможи мені, будь ласка!

Але молитва чомусь не заспокоювала. Алик хоч і навчався лише у другому класі, але вже вмів чути голос сумління. «Раніше треба було молитися», – шепоче воно у відповідь.

До зажуреного хлопчика несподівано підсів Митько Ваксин, їхній класний забіяка.

– Алику, ти чого? За якусь двійку так носа похнюпити? Вирви зі щоденника аркуш з оцінкою – і по всьому!

– Як – вирви? У мене тут і гарні оцінки стоять!

– Оце дивак! Гарні оцінки перепиши на нову сторінку.

– Але ж тут підписи вчителів!

– Подумаєш! Їх також можна перемалювати. Я так завжди роблю. Знаєш, як здорово виходить! Хочеш, я допоможу?

В очах Алика зажевріла надія:

– Чесно допоможеш, Митько?

– Ще б пак! Тільки за це завтра мені жуйку принесеш. Домовилися?

– Звичайно, мені не шкода.

Алик радісно простягнув Митькові свій щоденник. І поки той, передчуваючи задоволення від обіцяної жуйки, виконував звичну для нього роботу, сумління Алика знову заговорило: «Це ж усе недобре. Розумієш?..»

Алик відмахнувся від нього як від набридливої мухи. А тим часом Митько спритно переніс на чистий аркуш його оцінки та розписався за вчителів. І ось на щоденник Алика любо-мило поглянути. Двійки нібито й не було. Ура! Посуд тепер нехай сестра миє – її черга, та й мама не дорікне. Як чудово все вийшло!

Алик повертався додому радісний. «А двійку у класному журналі я швидко виправлю. Все буде добре», – заспокоював себе хлопчик.

Увечері матуся хвалила сина за успішність у школі. Сестра змінила його в чергуванні на кухні. Тато теж був задоволений дітьми. Наступного дня Алик віддав Митькові жувальну гумку й почав старанно вивчати математику. Незабаром погану оцінку в журналі хлопчик виправив, і вже навіть почав забувати цю негарну історію.

Одного разу в їхню школу прийшла група молоді. У класі Алика вирувала жвава атмосфера. Усі знали, що це християни. Вони вирішили раз на тиждень проводити уроки Біблії в молодших класах. Ох, як це чудово! Гості вже йдуть – сьогодні їхня черга. У клас увійшли два хлопці й дівчина з дитячою Біблією в руках. Гості привіталися з учнями та поцікавилися, що вони знають про Бога. Тут і там з’явилися підняті руки. Ще б пак! Багато хто дивився мультфільми «Суперкнига», вони такі цікаві! Потім гості почали розповідати, як Бог створив нашу чудову Землю і заселив її живими істотами. Вони показували дітям перших людей, зображених на яскравих малюнках. А закінчили розповіддю про Каїна й Авеля. Діти слухали, широко роззявивши роти. Далі дівчина під гітару заспівала про Божу любов, і всі спробували їй підспівувати. Урок із ви-
вчення Біблії минув пречудово. На прощання один з юнаків сказав:

– Дітки, Господь хоче всіх вас бачити християнами – добрими, чесними та слухняними. Якщо ви цього прагнете, то ми залюбки вам допоможемо.

Учителька Ольга Степанівна теж була задоволена відвідинами молодих християн. А коли ті наприкінці уроку помолилися, зворушено промовила:

– Спасибі вам! З нетерпінням чекатимемо на вас наступного тижня. До речі, в нашому класі також є християнин. Це наш Алик. Він дуже хороший хлопчик.

Від таких слів Алик зашарівся. Він відчув, як голосно закалатало в його грудях серце. Цієї миті він був щасливим, як ніколи. Однокласники сьогодні якось по-особливому подивилися на нього. Аж раптом із-за останньої парти пролунав жвавий голос Митька:

– Та який же він християнин? Куди йому!

– Дмитре, що ти таке кажеш? Як тобі не соромно! – обурилася Ольга Степанівна.

– А чого це мені соромитися? Хай йому буде соромно. Ось його чесність! – І Митько дістав зі свого рюкзака вирвану із щоденника Алика сторінку. Гості здивовано поглянули на хлопчика. А хуліган продовжував: – Ольго Степанівно, ви йому двійку в щоденник поставили, а він сторіночку вирвав, щоб удома не перепало. Інші гарні оцінки з цього аркуша я йому переписав на чисту сторінку щоденника. Він мені за це жуйку дав.

Клас так і завмер. Аликові здалося, ніби всі чують нестримний стукіт його серця. Ольга Степанівна взяла щоденник, перегорнула сторінку й теж почервоніла:

– Соромно за тебе, Алику! А ще християнин!

По щоках хлопчика потекли сльози:

– Друзі, я не хотів... Я винен... Я більше не буду, Ольго Степанівно.

Він схопив рюкзак і прожогом вискочив із класу. На порозі школи хлопчика наздогнала дів-
чина-християнка:

– Почекай, Алику, я знаю, що ти все зрозумів. Ніхто не здивувався поганому вчинку Митька, а ось від тебе такого не очікували.

– Що ж мені тепер робити? Невже Ісус мене не пробачить?

– Звісно, пробачить. Попроси в Нього прощення та приведи все до ладу: зізнайся батькам і вибачся перед ними. Ісус допоможе тобі, я знаю. Попросімо Його про це просто зараз.

Після молитви стало легше дихати, й Алик поспішив додому. Прямо з порогу він у сльозах усе випалив мамі. Притулився до неї щокою і плакав, плакав. Ненька йому не заважала: сльози покаяння завжди очищають душу. Тато теж зрозумів сина. Потім вони разом дякували Богу за Його прощення і любов. А сестричка все ніяк не могла збагнути, чому це Алик так натхненно миє на кухні посуд аж два тижні поспіль.

Після цього випадку однокласники деякий час ставилися до нього з недовірою. Однак незабаром вони зрозуміли, який хороший цей Алик, а помилятися може кожен.

НЕ ХОЧУ БУТИ ВІРУЮЧОЮ!

– Мамо, я не хочу бути віруючою! Хочу бути як усі! – після школи заявила неньці першокласниця Оленка.

– Чому? – здивувалася ненька.

– З мене всі насміхаються. А мені від цього хочеться плакати. Якщо ж ти не дозволиш бути невіруючою, то до школи я більше не піду!

– Добре. Спершу ми поговоримо, а потім сама все вирішиш. Домовилися?

Оленка згідно кивнула й сіла поруч із мамою. І ненька почала свою розповідь:

– Донечко, коли тобі було всього п’ять місяців, ти тяжко захворіла. П’ять місяців – це дуже мало. Ти, вдягнена в повзунки та сорочечку, тільки вчилася сидіти. Була такою кумедною та надзвичайно милою. А через твою хворобу ми з татом багато плакали. Не хотіли, щоб ти померла, наша перша донечка, наша крихітка. Та лікарі лише розводили руками, мовляв, дитину не врятувати. Ми з тобою перебували в лікарні. У твої маленькі тоненькі ручки лікарі раз у раз вставляли голки крапельниць. Коли ти задихалася, то давали кисневу подушку й робили безліч болючих уколів. Я була в розпачі. Щогодини життя все далі відступало від тебе. І ось однієї ночі, коли ти знову здригалася від болю та плачу, я, змучена, схилила коліна, як колись дуже давно вчила моя старенька бабуся, і почала благати: «Господи, якщо Ти є, якщо Ти існуєш у цьому світі, спаси мою донечку! Зціли її! Зроби це чудо, Господи! Я цього ніколи не забуду!»

Я досить довго плакала навколішках, і в моє серце несподівано починав вливатися спокій. Я пригадувала своє дитинство, віруючу бабусю, її розповіді про Христа, її прості молитви. Мені ніхто не міг допомогти. Ніхто не міг урятувати тебе, крім Нього – Ісуса. І, знаєш, Оленко, Він це зробив.

Після моєї першої в житті молитви ти міцно заснула. А невдовзі, на диво всім медпрацівникам, тебе, зовсім здорову, з лікарні виписали додому. Ми з татом були найщасливішими людьми на світі. Ми всім і всюди свідчили, що для нас зробив Господь. А твій лікар навіть припинив бути атеїстом. Ось так, донечко.

Відтоді ми дуже любимо й шануємо Господа, Який здійснив для нас це чудо. Тепер, Оленко, вирішуй: бути тобі віруючою чи ні. Добре подумай, що для тебе зробив Ісус, як Він тебе любить. Чи варто забувати про це через чиїсь нерозумні кпини? Ти вже велика, тож сама повинна все вирішити. А я піду готувати обід.

Коли мама знову повернулася в кімнату, дівчинка стояла навколішках і шепотіла:

– Ісусе, прости мені! Вибач, будь ласка! Я не знала, що Ти так багато зробив для мене. Господи, я хочу бути віруючою завжди!

Дорогий друже, можливо, що з тебе також насміхаються пустотливі діти? Не журися! Пригадай, як багато зробив для тебе Ісус. І хоч Він не зцілив тебе так, як Оленку, але пам’ятай, що саме заради тебе Син Божий пішов на Голгофу, щоб дарувати тобі вічне життя.

ТВОРЧИЙ КОНКУРС

У величезній актовій залі загальноосвітньої школи номер сімдесят п’ять завтра відбудеться творчий конкурс. У ньому візьмуть участь учні всіх класів. Це дуже великий творчий захід. Школярі, які виборють призові місця у своїх вікових категоріях, отримають цікаві нагороди. У шкільному коридорі розвісили малюнки, на столах розставили вироби з дерева, глини та пластиліну. А ще на конкурс діти принесли вишивки, плетиво й усілякі речі, зроблені власноруч. Чия робота виявиться найкращою? Але найцікавіше відбуватиметься в актовій залі. Там усі почують кращих шкільних співаків, поетів, декламаторів і музикантів – виявляться дитячі таланти.

Лана поверталася додому вкрай засмученою. Їй просто не щастило. Сьогодні вона подала на виставку свій малюнок, але він зовсім не виділяється з-поміж десятків інших робіт. А так хочеться привернути до себе увагу! Усім так подобаються вірші Ганнусі з 5-Б класу, її всі хвалять, називають поетесою. А чим вона, Лана, гірша? Ні, треба терміново щось вигадати.

Удома дівчинка нікому не розповіла про свої переживання і завчасно пішла до своєї кімнати. Там у неї з’явився «геніальний» план. Колись у юнацькі роки її мама теж писала вірші. Вони нітрохи не гірші за Ганнусині, навіть кращі. Що поганого, якщо завтра прочитати їх на конкурсі? Видати за свої теж не страшно – адже не в поета якогось списала, а взяла в мами зі старенького зошита. Вірш Лана вибрала дуже швидко. Про природу. Там навіть кілька рядків про те, що все
навколо створив Бог. Лана зрозуміла, що з християнської позиції це навіть добре. Нехай усі почують, що вона вірить у Бога. Лана швидко переписала вірш на аркуш, а мамин зошит поклала назад у письмовий стіл. Вивчити вірш напам’ять не викликало особливих труднощів, адже пам’ять у Лани дуже хороша. Перед сном дівчинка уявляла, як завтра на сцені під гучні оплески закінчить читання вірша «власного творіння» й на очах здивованої Ганнусі здобуде головний приз. Наспіх помолившись, дівчинка лягла спати.

Наступного дня Лана збиралася до школи як на свято. Нові блискучі шпильки у волоссі та гарна сукня надавали їй упевнености. У класі дівчинку відразу зустріли запитанням:

– Ти братимеш участь у конкурсі?

Відповідальні за конкурс старшокласники записували охочих у свій зошит. Лана якомога голосніше, щоб усі однокласники почули, сказала:

– Звісно! Я написала вірш.

Дівчинку внесли до списку учасників. А в Ганнусі заокруглилися очі:

– Лано, ти теж пишеш вірші? Чому ж ніколи про це не згадувала?

– А навіщо сурмити про це на весь світ? Я ж не вискакуля якась, – дівчинка почувалася переможницею.

– Лано, чи багато маєш віршів? – поцікавився Олесь, сусід по парті.

– А тобі що? Багато. Я давно пишу.

– І про Бога?

– Про Бога також. Про все.

– Принесеш почитати?

– Вірші, друже, – це особисте, зрозумів?

Після цього діалогу діти вирушили до актової зали.

Уроків сьогодні не буде. Поки всі сідали по місцях, журі підбивало підсумки конкурсу «Умілі руки». Уже було відомо імена переможців. Малюнок Лани, як вона й передбачала, навіть не помітили. Тож дівчинка мала єдиний шанс показати себе талановитою – вийти на сцену з віршем. Неподалік від неї сиділа Ганнуся. Її губи ворушилися – дівчинка теж повторювала вірш. Лана почувалася неймовірно впевненою. Коли ведучий оголосив її прізвище, дівчинка нітрохи не захвилювалася. Притихла зала уважно слухала кожне її слово. Вірш дійсно був гарним. Лана навіть сама повірила, що це її власний твір, і доклала всі зусилля, щоб красиво його прочитати. У перших рядах сиділа її класна керівниця Надія Іванівна. Учителька була здивована і водночас дуже задоволена своєю ученицею. Оплески лунали гучно і тривало. Лана поверталася на своє місце з почуттям гідности. Ганнуся виступила відразу після однокласниці. Її ще невмілий, але щирий віршик залишився майже непоміченим глядачами, тому дівчинка скромно зійшла зі сцени. А Лані тим часом звідусіль шепотіли:

– Молодець! Прочитай іще! Здорово!

У залі ще довго лунали пісні та вірші, хтось грав на скрипці. А потім усі схвильовано чекали на результати. Їх мають оголосити після п’ятнадцятихвилинної перерви. Залу майже ніхто не полишав. Усі школярі шумно обговорювали майбутні новини. Та нарешті на сцену вийшла ведуча й урочистим голосом оголосила переможців. Лана ледь не підстрибнула від щастя, почувши в цьому списку своє прізвище. Так вона з невеликою групою дітей опинилася на сцені. Під загальний гул та оплески їй вручили квіти, грамоту й велику коробку з червоною стрічкою навскіс. Це був її приз. Дівчинка захопленим поглядом обвела глядачів. Он усміхається їй Надія Іванівна, он щосили плескає в долоні сусід по парті Олесь, там сумно дивиться на неї Ганнуся. Лана їй посміхнулася. Нехай знає, що не всі такі задаваки, як вона. Але хто це там у кутку зали? Хто дивиться на Лану так тривожно й задумливо? Дівчинка застигла від цього погляду, який, здавалося, пройняв її серце. Руки Лани затремтіли. У залі була її мама! Вона сиділа тихо й непомітно серед інших батьків. Лана не запрошувала її на конкурс. Коли ж вона прийшла? Жіночка, яка сиділа поряд із мамою, намагалася привітати з перемогою доньки, однак вона лише ледь кивнула у відповідь. Погляду, що промовляв гучніше за всі слова, Лана не витримала. Дівчинка втекла зі сцени, прошмигнула в роздягальню і вискочила геть зі школи. Що ж тепер робити? Куди тепер іти? А що вона вдома скаже? Як їй соромно! Ноги самі собою понесли її до бабусі. Хто як не вона зараз зрозуміє Лану.

Бабуся завжди раділа приходу онуки. А сьогодні особливо. Мама вчора їй повідомила, що в Ланиній школі відбуватиметься творчий конкурс. Бабусі було цікаво дізнатися, чи брала в ньому участь онука. Лана мовчки поклала на стіл коробку зі стрічкою, простягнула бабусі квіти і грамоту й утомлено сіла на стілець. Старенька заметушилася і не відразу звернула увагу на настрій дівчинки. Начепивши окуляри, вона почала вголос читати грамоту: «Нагороджується переможниця конкурсу Світлана Степанова за власний вірш і заохочується почесним призом». Біля дати стояв ряд підписів журі. Бабуся радісно сплеснула:

– Онучко, то ти що, вірші пишеш? У матусю, отже, вдалася. Вона поезією також захоплювалася! Бувало, прокинуся вночі, а вона ось тут, за цим столом, сидить, усе думає і пише. А писала дуже добре! Часто на богослужінні її вірші молодь читала. Тож ти, значить, продовжуєш її працю? Слава Господу!

Але тільки зараз бабуся помітила, як по щоках Лани повзли великі намистини сліз.

– Що трапилося, дитинко? Тебе образили?

Лана схопилася зі стільця, уткнулася бабусі в коліна й гірко розридалася:

– Бабусю, як тепер мені жити? Як іти додому? Що ж я наробила? До школи теж більше не піду!

Довго ж довелося з’ясовувати жіночці, у чому річ, допоки врешті-решт усе зрозуміла. Втішити вона внучку не встигла. Двері розчинилися, і на порозі з’явилася мама. Лана зі страхом дивилася в її очі, чекаючи на докори та вирок. Вона ще ближче притиснулася до бабусі. Але мама поводилася дуже спокійно. Вона ще з юности звикла ділити всі радощі та хвилювання зі своїм Спасителем. Тому Він підказав, як бути з донькою. Дорогою зі школи мама невпинно молилася. Молилася, намагаючись усім серцем зрозуміти свою дівчинку.

Лана кинулася їй назустріч:

– Матусечко, мила, прости мене! Я винна! Що тепер мені робити, мамо?

– Добре, я тебе прощаю. Але є Той, у Кого ти ще не попросила вибачення, Якого ти засмутила найбільше! Там, на сцені, ти кожним своїм словом, немов батогом, била Його по щоках, плювала в любляче обличчя, зраджувала Його довіру. Іди спочатку до Нього! Іди одна. Ми почекаємо тут.

Мама вказала на сусідню кімнату, і Лана пішла туди. Мамині слова врізалися в її свідомість. Вона уявила собі засмученого, зраненого Ісуса й у сльозах схилила перед Ним коліна. Він чекав. Бог уважно слухав її невиразні слова, схлипування й зітхання. Лана ще ніколи в житті не відчувала такої сильної присутности Бога в молитві. У сусідній кімнаті мама з бабусею також дякували Йому, в чомусь каючись і чогось просячи. І Господь чув їх усіх.

Після молитви Лана написала свій перший у житті вірш. Вона присвятила його Тому, Хто її зрозумів і пробачив, Хто став їй таким дорогим! Віршик був ледь пропорційний, але захоплений і ніжний. Мамі й бабусі він дуже сподобався. Лана знала, що Ісусу він подобається ще більше.

Того вечора дівчинка вирушила до Ганнусі. Лана через поріг простягла так і не розпаковану коробку зі стрічкою і перепросила:

– Я тільки почала писати вірші. Вони набагато гірші за твої. А то був мамин вірш. Не гнівайся на мене, будь ласка.

Ганнуся ніколи не ходила павою, як вважала Лана, й одразу все зрозуміла.

– Навіть якщо з тобою ніхто більше не дружитиме, я тебе не залишу, – на прощання прошепотіла вона однокласниці.

І Лана подякувала їй за ці слова.

Надія Іванівна теж була привітною. Вчительку дуже зворушило зізнання дівчинки, але розповідати про проступок у класі вона не радила.

– Твій віршик мені сподобався – той, що склала сама. Я майже нічого не знаю про Бога, але відчуваю, що ти любиш Його всім серцем, усією душею. Кожен рядок твого вірша про це говорить. Наступного разу спробуй щось написати для творчого конкурсу. Ось побачиш, у тебе неодмінно вийде. А дітям у класі необов’язково все знати – не всі тебе зрозуміють. Але я рада, що з цієї ситуації ти здобула для себе таку важливу науку.

Потім у житті Лани було безліч творчих конкурсів. Траплялися поразки, а були й перемоги. Та головне – вона всім серцем полюбила Того, Хто врятував її Своєю смертю. Чи не потрапляла тобі до рук збірка її зворушливих віршів, які присвячено Ісусу? Вони прекрасні, еге ж?

ВАДИК

У кімнаті знову тхнуло перегаром. Мати з розпатланим волоссям, у зім’ятому брудному халаті спала на застеленому ліжку. Вадик боязко ввійшов до кімнати. Шуміти зараз не можна. Якщо матір прокинеться – буде лихо! На підлозі лежали недопалки, з яких іще ледь помітно злітав димок. Хлопчик зібрав їх віником і викинув у відро для сміття. А вчора тільки помили підлогу. Мама була тоді доброю та веселою, присягалася більше ніколи не пити й обіцяла піклуватися про свого десятирічного сина. Вадик заплакав: що йому робити, як жити? Маму було дуже шкода, та найбільше було соромно за неї перед сусідами. Хлопчик вимив руки, перевдягнувся, сів за неприбраний стіл. Дуже хотілося їсти. Порожня пляшка і склянка з неприємним запахом, ламані шматки хліба, консерви та відварна картопля у хлопчика викликали нудоту. От би зараз гарячого борщу чи супу, які мама варила, коли з ними жив батько. Хлопчик тужливо згадав той щасливий час. Літніми вечорами вони втрьох їздили в міський парк, ходили в кіно, їли морозиво. Батьки на свята робили синові подарунки й балували цукерками.

Потім Вадик зауважив, що тато почав пізно повертатися з роботи додому, а ненька, ховаючись від хлопчика, потихеньку плакала. Іноді він прокидався ночами від їхніх збуджених голосів і ніяк не міг розібрати, чому батьки сваряться. А одного разу тато зовсім не прийшов. Мама сказала синові, що батько знайшов собі нову сім’ю, тепер житиме там. У нього зараз є інші хлопчик і дівчинка, й хоча вони чужі, але все одно кличуть його татом. Тоді Вадик, забившись у куток своєї кімнати, довго плакав від болю й образи. Чому тато пішов від нього до інших дітей? Чим він, Вадик, гірший за них, адже він такий слухняний! Перший клас закінчив майже на відмінно. Ех, тато, чому, чому ти залишив маму? Вона така добра та гарна.

Але найбільше Вадику боліло те, що батько пішов, не попрощавшись із сином. Відтоді мама приходила з роботи самотньою і сумною. За вечерею вона ставила на стіл пляшку оковитої й пила з гранчака. Вадик почав боятися за неньку. Натомість вона гладила хлопчика по голові та примовляла:

– Нічого, синку, не бійся, це я так, тільки щоб забути. Сумую я за твоїм батьком, розумієш?

Так, Вадик розумів. Він і сам дуже сумував. Інколи батько снився йому в коротких дитячих снах, і хлопчик шкодував, що так швидко прокидався. Незабаром мама вже не могла заснути без оковитої. Інколи вона дуже злилася через якісь дрібниці, й боляче била Вадика, якщо він потрапляв під руку. Тоді хлопчик люто її ненавидів і мріяв утекти до батька. Але ж де його знайти?! Від однієї лише думки, що на всьому білому світі він нікому не потрібний, хлопчик впадав у відчай. Уранці, протверезівши, мати благала про прощення й обіцяла виправитися. Але все знову і знову повторювалося.

Так і сьогодні. Вадик неохоче доїв холодні консерви й узявся за уроки. Йому треба натиснути на математику. Три останні ночі він погано спав, тому у школі біля дошки більше відмовчувався, ніж відповідав. Хоч би не вийшла в кінці чверті задовільна оцінка! Цього хлопчик не хотів. Він мріяв добре закінчити школу і стати пілотом. Вадик на блискучому величезному літакові здійметься високо в небо й полетить із цього міста. Навколо нього плистимуть пухнасті хмари, і, можливо, йому вдасться розгледіти золотисті зірки. Якщо мама захоче, Вадик забере її із собою, відвезе далеко-далеко, де вона забуде батька й покине пити. Потім він здійснить якийсь подвиг, про це напишуть у газетах, надрукують його фото у красивій льотній формі, й про це обов’язково дізнається батько. Він проситиме у Вадика та мами пробачення, піднесе їм подарунки: мамі квіти, а йому морозиво, й назавжди кине чужих дівчинку і хлопчика. Вадик йому обов’язково все пробачить і теж забере із собою у блакитному літаку у дивовижну країну дитячих мрій. Там вони знову житимуть дружно та щасливо...

Ось так мріяв Вадик, прибираючи зі столу. Уроки хлопчик вивчив швидко. Тепер можна вийти погуляти на вулицю, а мама нехай спить. Щойно хлопчик одягнув курточку, як у квартирі пролунав різкий дзвінок. Відчинивши двері, Вадик побачив перед собою групу людей: свою класну керівницю Аллу Сергіївну, якусь статну сувору жінку і двох добре вдягнених чоловіків. Вадик розгубився. Алла Сергіївна пояснила:

– Вадику, ми прийшли до вас у справі. Твоя мама вдома?

– Удома, – відповів хлопчик.

Але тут Вадик пригадав, у якому вона стані, і йому зробилося ніяково. Тоді хлопчик ледве чутно пробурмотів:

– Вона трохи хвора, спить. До неї зараз не можна, приходьте іншим разом!

Гості нерішуче переглянулися. Аж тут із глибини квартири долинув п’яний грубий голос матері:

– Що трапилося, сину? Вадько, негіднику, де ти вештаєшся?

І перед усіма з’явилася його матір. Розпатлане волосся кошлатими пасмами звисало на голі плечі. Розхристаний м’ятий халат ледве її прикривав. Опухлі затуманені очі дивилися суворо та презирливо.

– Хто такі? Що треба? – кричала мати.

Хлопчик від сорому і страху уткнувся у плече Аллі Сергіївні й заплакав. Учителька спробувала його втішити, потім щось сказала іншим і вийшла з Вадиком на вулицю. Навздогін лунала п’яна лайка матері. Тут і там у під’їзді допитливі сусіди відчиняли двері. Ще ніколи хлопчику не було так гірко за матір.

– Поїхали до мене, Вадику, – запросила вчителька. – Побудеш сьогодні в мене, маю до тебе дуже важливу розмову. Поїдьмо. А ще математикою з тобою позаймаюся.

– Ні, не можу! А як мама? Не залишати ж її саму! Хто ці люди?

– Ходімо до мене, я все там тобі розповім. Погоджуйся!

Вадик уважно подивився в добрі очі улюбленої вчительки. Вона завжди нагадувала йому колишню добру і красиву маму.

– Добре, піду до вас...

Вона зраділа, поцілувала його солону від сліз щоку:

– Ось і розумник! Вадику, почекай на мене тут. Я сходжу за твоїм рюкзаком. А завтра разом вирушимо до школи. Я одна повинна сходити, раптом мама тебе не пустить, а я їй усе поясню, добре?

Коли трамваєм їхали до будинку Алли Сергіївни, Вадик увесь час думав про матусю. Що все це означає та що за люди в їхній квартирі? Але очі вчительки дивилися на нього спокійно й тепло.

Алла Сергіївна мала симпатичного привітного чоловіка та двох маленьких кумедних доньок. Дівчатка з цікавістю спостерігали за хлопчиком і, освоївшись, почали дарувати йому свої невмілі малюнки. Алла Сергіївна вдома була дуже домашньою та простою. Зовсім не схожою на ту, що у школі. Вона швидко накрила стіл і посадила Вадика. Перед хлопчиком стояла повна тарілка гарячого борщу зі сметаною. Від одного запаху Вадику запаморочилося в голові. Борщ був таким смачним, що хлопчик не зміг відмовитися від добавки. А чай із пирогом нагадав про давно минулі дні народження в його родині. Потім хлопчик з Аллою Сергіївною займався математикою. Розмову вчителька відклала на потім. І ось Вадик уже у ванній. Помившись, він вирушив у чисту затишну постіль. Ох, як це добре, немов у чарівній казці опинився! Алла Сергіївна дбайливо поправила ковдру і присіла на стілець поруч із ліжком.

– Вадику, я знаю, що тобі дуже важко живеться. Твоя мама тяжко хвора, її слід терміново лікувати від алкоголізму. Вона потребує помочі, Вадику. Ти дорослий, усе повинен зрозуміти. Я знаю, вона в тебе добра й гарна, ти її любиш, адже так?

– Так, дуже! Вона не завжди була такою, як зараз, не завжди!

– Я знаю, мій хлопчику, я все знаю. Люди, які прийшли до вас додому, відвезуть її до лікарні, де їй допоможуть досвідчені лікарі, й потім усе у вас налагодиться! Я вірю, ще не пізно, й вона повернеться до тебе колишньою – турботливою і тверезою. Ти почекаєш її, правда ж?

– Але звідки ці люди дізналися? Я їх ніколи раніше не бачив!

– Вони з маминої роботи. Не турбуйся про це. То ти почекаєш її, Вадику?

– Звичайно, я зможу сам побути вдома. Я вже все вмію: і прибирати, і навіть готувати!

– Добре. А бабусю, дідуся, родичів якихось маєте?

– Є, але вони дуже далеко. На Півночі. Звідти моя мама. Тато привіз її сюди після служби в армії. Він був солдатом, коли вони зустрілися.

– Усе зрозуміло.

Алла Сергіївна задумалася. Нарешті вона порушила мовчання:

– Вадику, тебе ж не можна залишати вдома самого. Ми не маємо на це права, ти розумієш? Я поговорю з чоловіком, думаю, він погодиться залишити тебе в нас. А з дівчатками ти вже заприятелював. Ти не будеш проти?

Так Вадик залишився в Алли Сергіївни. Тут йому було добре. Її чоловік ставився до хлопчика привітно та доброзичливо. Дівчатка з нетерпінням чекали його зі школи, та й він прив’язався до них усією душею. Алла Сергіївна привезла з їхньої квартири речі Вадика й узагалі дбала як про рідного. Хлопчик був ситий і доглянутий. Навчання в школі налагодилася. Усе було добре. Але Вадик дуже сумував за мамою. Іноді він крадькома від усіх плакав, сховавши обличчя в подушку, і мріяв про нову зустріч. Алла Сергіївна розуміла його. Вона втішала Вадика розповідями про нове життя з мамою, коли та повернеться додому. Незабаром із лікарні надійшов лист. Мама знову просила в синочка прощення і писала, як ніжно любить його та сумує. Хлопчикові так хотілося вірити цим добрим словам!

Час минав. Уже місяць, відколи мами немає вдома. Лікарі повідомили Аллі Сергіївні, що лікування доведеться трохи продовжити.

Настав вихідний день. Вадик із дівчатками пішов погуляти у дворі. Дітлахи були щасливі. Алла Сергіївна поралася на кухні, а її чоловік працював у своїй майстерні. На вулиці була чудова весняна погода! Незабаром канікули, дітям не сидиться вдома. У дворі під яскравими променями сонця танув останній сніжок. Вадик вирішив зліпити дівчаткам снігуроньку. Ось майже все готово, залишилося намалювати очі й рот – і снігуронька буде наче справжня! Несподівано хлопчик відчув на собі чийсь пильний погляд. Перед ним стояв високий худорлявий чоловік. Кучеряве русяве волосся шарпав завзятий вітерець. На широких сильних плечах легка темна куртка. Вадик зіщулився. Усе це до болю знайоме! А найголовніше – на нього дивилися очі, батьківські сині очі! Так само спокійні та трохи сумні. Хлопчик почув, як голосно закалатало його серце. Він так і застиг із мокрим снігом у руках. Батько різко підхопив його на руки, притиснув до себе міцно-міцно. Потім Вадик відчув, як щось гаряче потекло по його волоссю. Він зрозумів – батько плаче. Хлопчик щосили вхопився за його шию і теж заплакав.

– Тату, ти повернувся? Ти більше не підеш, тату? В нас без тебе біда! Мамі погано, я сам! Не їдь, тату! Я слухняний, я буду льотчиком, у нас усе буде добре!

Вадик торохтів безперестанку. Сльози лилися по його щоках, а він, не зважаючи на них, умовляв батька залишитися з ним назавжди. Люди у дворі, бачачи їх, зупинялися, а доньки Алли Сергіївни до сліз злякалися чужого дядька, який забрав у них Вадика.

Алла Сергіївна, поговоривши з батьком Вадика, простягнула йому ключ від їхньої квартири й з усмішкою провела до порога. Вадик і батько разом поверталися додому. Всю дорогу вони мовчали. Вони зовсім не потребували слів. Тільки міцно трималися за руки, немов боялися втратити один одного знову. У квартирі був безлад. Батько і син дружно взялися до справи. Вечеряли нашвидкуруч звареним супом. Ще ніколи в житті Вадик не їв нічого смачнішого.

Батько не зводив з нього задумливих очей, а сам хлопчик почувався дуже щасливим. Спати вони лягли разом. Над ліжком матері висів портрет батька. Усі ці роки він залишався тут, немов чекав на свого власника. Тато розчулено дивився на портрет і, нарешті, по-дорослому заговорив із Вадиком:

– Синку, ти вже зовсім великий. Ти багато горя переніс, та в усьому цьому винен я! Винен перед тобою і мамою. Якби я тоді не пішов, зараз усе було б так добре! Не знаю, чи пробачиш ти мені, але хочу, щоб вислухав.

Вадик схвильовано дивився на тата. Він понад усе на світі боявся, що батько знову піде. А чоловік продовжував:

– Від вас я пішов до іншої сім’ї, а потім разом із ними поїхав у далеке місто. Але в новій родині жив недовго. Пішов. За вами дуже сумував, а повернутися не наважувався – надто соромно! Я багато працював і посилав вам гроші. Мама кликала до себе, та я боявся, що ми не зможемо жити добре й весело, як колись. Час минав, життя всюди мене кидало. Повір, мені теж було дуже погано. Якось на роботі я познайомився з одним хлопцем. Він був не такий, як усі. Чесний і чуйний. Спочатку всі жартували над ним, потім полюбили. А він усім говорив про Бога, про гріх – це наші погані вчинки, і про те, як Бог хоче змінити наше життя. Я почав уважно слухати його розповіді, читав книги про Ісуса Христа. Ти чув колись про Нього, сину?

– Трохи, по телевізору.

– Так ось, любий, я тепер точно знаю, що Бог є. Ісус Христос живий, розумієш? Я був на християнських служіннях і дивувався, як чудово живуть віруючі. Одного разу я визнав себе грішником, злим, поганим і просив у Бога за все, і за вас із мамою, прощення. Господь простив мені, синку, й усе моє життя змінилося. Тепер я такий щасливий, але хочу, щоб і ви також були щасливими! Тепер ми назавжди разом. Бог благословить нас, Він допоможе мамі, врятує її від біди. Тільки і ти прости мене, синку, за все прости!

Вадик погано розумів батька, коли той говорив про Бога, але вірив усьому почутому. Хлопчик уткнувся в жилаве батькове плече і шепотів, схлипуючи:

– Я пробачив тобі, татусю! Добре, що ти повернувся, ми на тебе так чекали!

Батько гладив його голову широкою мозолястою долонею і про щось тихенько молився. А Вадик думав, який же добрий Бог, якщо повернув йому любого татуся.

– Знаєш, синку, в мами я вже був. Ми помирилися з нею. Спочатку я її знайшов. Вона просила багато-багато разів поцілувати тебе за неї. Невдовзі ми поїдемо й заберемо маму додому. А зараз, сину, я хочу помолитися Богу. Побудь і ти зі мною.

Вадик спостерігав, як батько схилив коліна і звернувся до невідомого Бога, дякуючи Йому за прощення, за сім’ю, за любов. Як дитина він шепотів своєму Небесному Отцю, що йому зараз добре, і витирав зі щік великі сльози. Потім батько молився за Вадика та маму, за Аллу Сергіївну та її рідних.

Вадик теж захотів подякувати Богу за те, що все так вийшло, і тоді він голосно промовив:

– Дякую Тобі, Боже, Ти дуже добрий!

А в лікарні мама давно чекала на них. Батько взяв сумку з її речами, й вони втрьох, як колись раніше, поїхали додому.

Усе це трапилося не дуже й давно. Та хто б міг уявити, що все це щира правда, дивлячись на високого худорлявого чоловіка, який стояв за кафедрою молитовного будинку. Тато Вадика гаряче проповідує про Божу любов і прощення. Після його палких молитов у залі часто ллються сльози розчулених грішників. І всі християни дуже люблять маму Вадика, яка тепер викладає в недільній школі. А він, Вадик, зі своїми двома сестричками часто ходить у гості до Алли Сергіївни. Хлопчик дуже підріс. І хоча вже не мріє стати пілотом, усе одно любить блакитне високе небо. Та і як інакше: адже десь там, за хмарами, його справжня домівка!

ЗУСТРІЧ З ІСУСОМ

Маринка приїхала до бабусі в гості. А бабуся в неї напрочуд добра та дуже красива. Дівчинка сидить за столом, п’є ароматний чай з яблучним пирогом і милується старенькою. Он які веселі сиві кучері вистрибнули з-під нової квітчастої хустки на скроні. А як вони весело пружинять, коли жіночка схиляється над столом! І нічого, що обличчя у зморшках, вона все одно найгарніша бабуся на світі. Добре з нею Марині!

Після вечері дівчинка з бабусею вимили посуд і затопили пічку. У вікно крізь мереживну фіранку зазирає допитливий місяць. Маринка про всяк випадок показала йому язика. На печі спить кіт Тишко. Ох і шкодливий! Бач, як уві сні муркоче, от би його зараз за хвіст смикнути! Адже пухнастик сьогодні в Маринки зі столу шматок пирога поцупив. Дівчинка навшпиньки підійшла до котика й уже хотіла йому за все помститися, як у кімнату ввійшла бабуся. Вона тихо сіла біля внучки, лагідно обійняла й пильно подивилася дівчинці в очі:

– Як справи, онучко? Розкажи мені, як живеш.

Маринка щільніше притулилася до бабусі й важко зітхнула:

– Погано, бабусю, ой як погано! Вчора Сергійко відібрав у мене ляльку, новеньку суконьку їй геть усю забруднив. Він, бабусю, знаєш, який капосний!

Довго Маринка розповідала бабусі про капосного сусідського хлопчика Сергійка.

– А ще, бабусю, вчора Наталка взяла мою нову повітряну кульку зі свистком. І кулька лопнула. Ця Наталка така варивода. А ще й мамі на мене постійно намовляє!

І бабуся ще декілька хвилин вислуховувала про молодшу сестричку Маринки – вариводу Наталку.

– Бабусю, а коли Женька побачиш, то з ним не вітайся, домовилися? Цей хуліган нещодавно мені м’ячем прямісінько в лоба втрапив. Каже, ненавмисно, але бреше, я його добре знаю. Ой, бабусенько, і противний же він!

Старенька не перебивала онуку, коли та скаржилася на Сашка й Тетянку, на Вітька й Людку, на всіх, хто її образив. А коли дівчинка закінчила перераховувати кривдників, старенька жалісливо зітхнула:

– Бідолашна ти дитинонька, ворогів он як багато навколо, а щирого друга немає жодного. Ай-ай-ай! А найгірше, що ти не маєш найкращого на світі Друга, бо не знаєш Його. Це наш Господь Ісус Христос. Ось від цього й усі твої біди, онучко.

– Бабусю, що ти таке кажеш?! Я знаю Ісуса! Знаю, як Він народився в яслах, як ходив по воді, як воскресив Лазаря, як Його били й розіп’яли на голгофському хресті, але Він воскрес! Бачиш, бабусю, я все знаю!

– О, люба моя, про Ісуса можна знати багато, але Самого Ісуса не знати! Розумієш? Хто з Ним особисто знайомий, у чиєму серці Він живе, той ніколи не засуджуватиме чужі недоліки, не ображатиметься через дрібниці, не пам’ятатиме кривди. Бог є любов. Хто знає Бога, той любить усіх людей, Маринко. Ось ти мені розповіла про різних дітей, які вони всі погані. А ти сама яка? Чи завжди ти слухаєшся тата й маму? Чи не образила й ти кого? Ось бачиш!

Щоки Маринки густо зашарілися, а в очах заблищали прозорі намистинки сліз. Ох, як же їй зараз гірко та соромно! Як же тепер жити на цьому світі?

– Бабусю, дорогенька, що ж мені робити?

Жіночка пояснила Маринці, що їй потрібно зробити, й дівчинка зі сльозами на очах промовила:

– Бабусю, я дуже хочу покаятися та визнати Ісуса Христа своїм Спасителем, щоб Він став моїм Другом.

Коли Маринка схилила коліна й попросила в Ісуса прощення, на серці відразу стало так тепло, так затишно й радісно!

– Господи, – звернулася вона, – я хочу знати Тебе особисто. Я хочу, щоб Ти жив у моєму серці. Я хочу всіх любити!

Після цих слів Маринці стало так добре, що хотілося водночас і сміятися, і плакати. Вона міцно обійняла свою дорогу бабусю:

– Спасибі тобі, моя люба! Це ти познайомила мене з Ісусом!

А у вікно усміхався місяць. Маринка перепросила і його, бо зовсім недавно показувала йому язика, й весело всміхнулася. Та й кота Тишка за хвіст смикати їй також перехотілося. Натомість дівчинка приголубила пухнастика. Нічого, що він шкодливий! Малуватий іще, підросте – порозумнішає. Але понад усе на світі Маринці зараз хотілося якнайшвидше додому – миритися з усіма дітьми.

ЛЮДОЧКА

Людочка була страшенною сміхотункою. Її веселило все навкруги. Особливо у школі під час уроків. Як тут не пирснути зо сміху, дивлячись на Кольчине ластовиннячко та короткі руді вії, коли він списує в неї домашнє завдання?! Зараз дівчинці здається, що Колька чимось схожий на їхнього рудого цуцика Тузика.

А ось за сусідньою партою сидить Валя Ляхова. Забруднила чорнилом ніс і навіть не здогадується. Людочка, дивлячись на неї, засміялася ще голосніше і знову почула зауваження від учительки. Але й після цього Людочка не заспокоїлася, а з особливою цікавістю спостерігала, як кумедно Толик Вавилов шукає ручку, що спокійнісінько лежить собі біля його підручника. Ох, Толику, Толику, окуляри носити треба!

І чому вчителька Варвара Семенівна називає Людочку пустосмішкою? Як вона, сама така доросла, розумна, не помічає навколо себе стільки веселого та кумедного?

Ось така вона, ця Людочка, ні за що на світі не змусиш її сумувати. І плаче вона рідко-рідко.

Одного разу після уроків учителька попросила дітей затриматися для серйозної розмови.

– Чи відомо вам, що в нашій школі деякі учні взяли шефство над самотніми літніми людьми, які мешкають поруч із ними. Упевнена, що кожен із вас також має стареньких сусідів. Ви вже дорослі й можете їм допомогти. Комусь знадобиться сходити до крамниці, комусь потрібно прополоти город або прибрати в будинку. Нехай кожен знайде собі підшефних стареньких, а потім усе мені розповість. І знаєте, діти, якщо хтось залишиться без роботи, хай не засмучується, він може допомагати друзям. Ну, а тепер до завтра.

Людочка дорогою додому міркувала, кому ж вона допомагатиме. Може, тій бабусі, яка живе на їхній вулиці в маленькій хатиночці? Скільки разів Люда бачила її на лавочці. Бабуся вже старенька, ноги, напевно, дуже болять. Ото зрадіє помічниці! Дівчинка вирішила сьогодні ж завітати до старенької та познайомитися з нею.

Євдокія Григорівна начебто чекала на Людочку. Вона знову сиділа на лавочці біля своєї хатинки. Знайомство вийшло пречудове. Весела Людочка завжди була привітною з чужими людьми. Поки дівчинка сходила до крамниці по хліб, Євдокія Григорівна приготувала для неї чай зі смачними цукерками.

У школі Людочка без угаву розповідала всім, як вона добре впоралася із завданням учительки. А після уроків дівчинка знову вирушила до маленької затишної хатинки, де на неї вже чекала Євдокія Григорівна.

– Дитинко, сьогодні про мене подбали друзі, тому вже нічого не потребую. Однак, Людочко, ти не переймайся. Я маю дивовижну книгу, яку дуже люблю читати. А мої очі погано вже бачать. Можливо, ти трішечки мені почитаєш?

Очі в Людочки засяли. Читати, так читати! Дівчинка взяла зі столу велику важку книгу. На старій обкладинці золотавими літерами, які вже майже стерлися від частого використання, було написано «Біблія».

– Євдокіє Григорівно, ви що – віруюча? Оце так! А що вам почитати?

Руки бабусі звично гортали знайомі сторінки. І за декілька хвилин Людочка вже читала про діву Марію та архангела Гавриїла, про Дитятко Ісуса та злого царя Ірода.

Така вже в Людочки вдача: вона сміється через дрібниці та рідко-рідко плаче. Але чомусь сьогодні на пожовклі від часу сторіночки Біблії раптом упало кілька крапель її прозорих сліз...

– Дякую, Людочко, на сьогодні вже досить. Та й тобі, мабуть, час робити уроки. Якщо завтра зможеш прийти, приходь, я буду дуже рада.

А наступного дня у школі Людочка вперше була серйозною. Ще б пак! Їй було так шкода загиблих за наказом злого володаря немовлят, хвилювала доля маленького Ісуса. Ох, як довго тягнуться уроки! Швидше б знову до тієї маленької хатинки, що на краю їхньої вулиці!

Ось так дівчинка Людочка почала своє знайомство з Євангелієм. Незабаром вона вже багато знала про життя Ісуса Христа, Його жахливу смерть на голгофському хресті й дивовижне воскресіння. А одного вечора після цікавої розмови зі старенькою Людочка віддала своє серце Ісусу. У школі та вдома всі відразу помітили в дівчинці зміни на краще, адже воскреслий Ісус іще нікого не робив гіршим. А знаєте, діти, зовсім не дивно, що після цього до Євдокії Григорівні стали частенько приходити в гості друзі Людочки та її батьки. Ось так і вийшло, що в однієї бабусі з маленької старенької хатинки більше шефів, аніж у всіх літніх людей, що жили по сусідству з Людиними однокласниками.

ПТАХІВНИКИ

Гніздо було зависоко, та Веня з Вадьком, допомагаючи один одному, спритно по гладкому стовбуру дісталися до нього. Першим зазирнув у гніздечко Веня – адже це він вистежив, як туди прилітала гарна невгамовна пташка. Мабуть, вона теж, як і інші пернаті, готується вивести діточок. І дійсно, хлопцям пощастило: в м’якому пуху лежали три строкатих яєчка. Їхня матір, імовірно, щойно відлучилася, адже вони ще теплі. А ось і пташина.

– Теж мені, закричала, – пробурчав Вадько, дивлячись на птаху.

Перната неспокійно літала прямо над головами хлопчиків.

– Ми їх не розіб’ємо, не бійся, – намагався втокмачити занепокоєній птасі Веня. – Навпаки, ми виведемо пташенят! Тобі ж легше – літай собі спокійно, мошок різних лови! А пташенят тобі вже доросленьких улітку повернемо, зрозуміла?

Але пташка людської мови не розуміла й угамовуватися зовсім не збиралася. У саду довго лунав її жалібний голос. Хлопчики обережно понесли маленькі строкаті яйця в сарай біля будинку Вадька. Тут у них уже все приготовлено. Головне – не застудити пташенят, захованих під шкаралупою! Ось вона, коробочка з пухнастою ватою. Увімкнена над нею настільна лампа дає тепла навіть більше, ніж пташка. Малюки тут вилупляться значно швидше! Хлопці поклали знахідку у вату та сіли поруч. Невдовзі Веня доторкнувся до яєчної шкаралупи:

– Ого, як потепліла.

Лампу трохи відсунули. Хоч би не підсмажити пташенят.

– Веню, а чим ми їх годуватимемо, коли вилупляться?

– Черв’яками, мошками. Комарів на ставку ловитимемо. Їх там жах скільки!

– Чудово! Виховаємо наших пташенят, як годиться. Бачив голубів у цирку? А чим ці птахи гірші?

– Ага! Вони від нас і до теплих країв не захочуть відлітати. А що, можуть у квартирі перезимувати! Клітку простору їм змайструємо – й усе.

– Веню, нам не одна клітка потрібна, а дві! Щоб у тебе пташки жили й у мене. Я теж хочу!

Хлопчик почухав потилицю.

– Вадьку, як же ми їх поділимо? У когось одне залишиться, а саме пташенятко нудитиметься. З туги, між іншим, навіть померти можна, – із серйозним обличчям заявив Веня.

Вадько кивнув головою, хвилинку поміркував і таки знайшов вихід:

– Тоді по черзі один до одного носитимемо! І їм веселіше – завжди нова обстановка, і нам добре.

– Нормально, так і зробимо!

Веня з Вадьком дружать давно. Спільну мову їм знайти неважко. Незабаром настільна лампа знову опинилася біля самого «гніздечка». А хлопці то вигадували імена своїм майбутнім вихованцям, то уявляли, як усі навколо заахають, побачивши їхніх пернатих друзів.

Раптом двері сараю розчинилися – і перед ними з’явилася старша сестра Вадька Світлана. Дівчина з цікавістю подивилася на враз притихлих приятелів:

– А що це ви вдень зі світлом сидите? Чи знову щось вигадали?

– А тобі що за діло? Іди, своїми справами займайся, – буркнув Вадько, прикриваючи рукою «гніздечко».

А Світлана вже й запалала від цікавости, тож вирішила до кінця з’ясувати, у чому тут річ.

– Отакої! – побачивши коробочку, промовила вона.

Хлопчики гордо дивилися на дівчинку.

– Дурники, що ж ви накоїли? Бідолашна пташка хотіла вивести собі діточок, а ви...

Світлана безжально почала звинувачувати двох приятелів у руйнуванні гнізд, у жорстокості, неосвіченості та ще у чомусь, чого вони не запам’ятали. Хлопчикам довелося розкрити їй свій грандіозний план. Вони навперебій розповідали, як хотіли допомогти пташці, та й пташенятам також. Тому всі від їхньої витівки мають бути щасливими, і Світлана незабаром сама пе-
реконається. Але дівчина не погоджувалася:

– Ви хоча б із дорослими порадилися! Бог створив усе дуже мудро. Пташка висиджує яйця, дотримуючись особливих правил. Вона перевертає їх з боку на бік, підтримуючи необхідну температуру. Інакше пташенята всередині застигнуть або задихнуться.

– А інкубатори? – здивувалися хлопчики.

– Інкубатори винайшли вчені. Це складні установки, в яких усе розраховано, як у природі.

Дізнавшись таку правду, хлопчики захлюпали носами. Виявляється, вони вже згубили трьох безневинних пташенят. А як шкода стало їхньої мами, коли вони згадали її занепокоєння. Світлана втішала хлопчиків як могла. Відтоді Веня з Вадьком сумлінно моляться за пташок і їхнє потомство. Ото ж бо я дивлюся – у нашому саду птахів побільшало!

СУМЛІННЯ

Сонце так яскраво сяяло, тріпотів теплий вітерець, а калюжа після зливи розлилася як море, і хвилі такі самі, і береги. Яка ж її глибина? Сергійко рішуче вступив у калюжу, чоботи в нього гумові, не страшно. Навіть дух захоплює від задоволення! Ще б пак, і до середини не дійшов, а чобіт майже не видно. Ні, далі йти не можна, треба до берега повертати. Ох, і не хочеться!.. Сергійко ще про щось помріяв і ступив до берега, аж раптом послизнувся і – шубовсть прямо в середину калюжі. Оце так... Штани, курточка, обличчя, руки – все у бруді. Що ж тепер робити? Сергій дорогою додому напружено міркував, що ж сказати мамі?

Коли ж хлопчик увійшов у будинок, матуся вийшла йому назустріч. Вона так і сплеснула руками, а її очі від подиву раптом зробилися дуже круглими. Натомість Сергійко лише жалісно зашморгав носом:

– Я не винен, мамо. Це Димко мене в калюжу штовхнув. Просто так. Вибач, мамо.

Жінка розгубилася. Сварити їй сина або ні? Димко – їхній сусід. Йому вже вісім, він на рік старший від Сергія. Хлопці частенько між собою не ладнали. Після їхніх сварок Сергійко інколи приходив додому зі сльозами.

– Ну що ж, – вирішила мама, – синку, спробуймо пробачити Димка. Він іще не знає, що за всі вчинки нам доведеться відповідати перед Богом. То прости його. А зараз швидше перевдягайся і випий гарячого чаю, щоб не застудитися.

Сергійко спочатку зрадів такому результату. Він швидко переодягнувся й увесь залишок дня старанно допомагав мамі по господарству. Але коли хлопчик помолився й ліг у ліжко, то раптом здалося, що всередині його хтось сидить і шепоче:

– Збрехав, збрехав, збрехав!

Аж раптом пригадалися мамині слова:

– За кожен учинок ми відповімо перед Богом! За кожен учинок.

Сергійко перевертався з боку на бік, міцно заплющував очі, затикав вуха, накривав голову подушкою. Ні, нічого не допомагало. Те, що сиділо всередині, безперестанку шепотіло, докоряло й мучило. Сергійко не витримав і голосно покликав неньку:

– Мамо!

Жінка відразу налякано вбігла до дитячої:

– Що трапилося, синку? Не шуми, сестричок розбудиш.

А Сергійко, ледве стримуючи сльози, притулився до мами й усе їй розповів: і про того, хто сидить усередині нього, і про свою брехню, і всю правду про калюжу.

– Це твоє сумління не дає тобі спати, синку. Воно турбується за тебе, не хоче, щоб ти жив із гріхом у серці. Дух Святий підказує тобі помилки. Попроси за все пробачення в Господа, і Він простить тобі.

Сергійко охоче схилив коліна й відверто розповів Ісусу. Коли хлопчик попросив у Господа прощення, то відчув полегшення. Сергій і про це сказав мамі.

– Я дуже рада за тебе, синку! Гляди ж, дорогенький, бережи своє сумління, прислухайся до його голосу.

Коли мама пішла, Сергій іще трішки подумав про життя. Який він усе-таки щасливий, бо знає, як заспокоїти сумління. А як важко тим, хто не вірить у Бога!

ЦУЦИК

Костик вийшов на вулицю просто так. Адже відсьогодні розпочалися весняні канікули. На вулиці було вже зовсім тепло. Дерева пахли молодим листям, тут і там гучно лунали переливи дзвінких пташиних голосів. Костик замилувався природою, на душі зробилося затишно і спокійно. Раптом хлопчик почув різкий скрип гальм. Неподалік від нього на дорозі зупинився новенький зелений автомобіль. Водій із лайкою вискочив з автівки, вихопив з-під коліс пухнасте біле цуценя та щосили жбурнув його вбік, а потім поїхав. Цуценя нерухомо лежало на землі. Серце Костика голосно-голосно закалатало. Невже песика задавили? Хлопчик швидко підбіг до беззахисної тварини. Цуцик, почувши кроки, розплющив свої чорні очі й жалібно заскиглив. Костик узяв малого на руки. Зовсім, як іграшка з вітрини крамниці. Звідки ж такий безпритульний узявся?

Хлопчик погладив його скуйовджене хутро, притиснув до себе й відчув, як налякано тремтить маленьке тільце.

– Не бійся, я заберу тебе до себе. У нас тобі буде добре!

Удома Костик напоїв нового приятеля теплим молоком, у коробці з-під посилки зробив ліжечко й поклав туди цуцика спати. Незабаром той засопів чорненьким носиком на своєму ліжку й лишень зрідка вві сні важко зітхав. Напевно, снилися тривожні собачі сни.

Костик сидів поруч, не в змозі відвести очей від цуценяти. Хлопчик вирішив із ним не розлучатися. Незабаром повернуться додому батьки, треба умовити їх прийняти нового члена сім’ї. Хлопчик іще раз помолився, щоб цуцик одужав, щоб батьки його не турнули і щоб малому було добре в їхньому домі.

Коли мама й тато ввійшли в дім, Костик і Тузик саме обідали. Маленька компанія була веселою та щасливою.

– І що тут за приятель з’явився? – усміхнувся батько.

А матуся відразу підхопила цуценя на руки і теж, здається, ним замилувалася.

– Сину, твій Тузик – породисте цуценя. Це маленький кучерявий пудель. Як же він міг опинитися на вулиці?

– Може, заблукав? Де ти його знайшов?

Батьки погодилися залишити тваринку, та спершу Костик мав розпитати сусідів, чи хто не втратив цуценяти. На хлопчикове щастя, всі сусіди лише хитали головами. Так Тузик залишився жити у привітній християнській родині й був дуже щасливим. Щодня Костик ходив із ним гуляти, вчив подавати лапку і голосно гавкати на незнайомих.

Одного разу друзі разом вирушили до крамниці по молоко. Костик був не в гуморі. Сьогодні останній день веселих канікул. А так не хочеться знову вирушати до школи, та й Тузик, напевно, дуже сумуватиме без нього. Назустріч задумливому хлопчикові з-за рогу виїхав інвалідний візочок. Там сиділа чорноока дівчинка з пишним бантом на голові. Її супроводжувала худорлява бабуся. Раптом дівчинка закричала:

– Бабусю, бабусю, дивися, он наш Топик, он у того хлопчика! Я ж знала, що він знайдеться!

– Де, Олечко? Так, схоже, що він! Хлопчику, де ти взяв цього собачку? Це наш Топик! Олечці подарували його на день народження.

Костик стояв приголомшений, та дівчинка з бабусею на два голоси, перериваючи одна одну, розповідали, як минулого тижня загубився цуцик, як Оля плакала, а старенька всюди його шукала, та зараз вони обидві раді. Але тут Костик не витримав і голосно закричав їм у відповідь:

– Ніякий це не Топик, це мій, розумієте, мій Тузик!

Хлопчик міцніше притиснув Тузика до своїх грудей і, не розбираючи шляху, щодуху побіг. Костику хотілося якнайшвидше втекти від тієї бабусі, яка простягала руки до цуценяти, від плачу дівчинки у візочку, від страху втратити Тузика. Довго ще в його вухах звучав плач цієї дівчинки. Аж ось усе стихло, усе позаду. Костик опустився на лавці біля чийогось будинку й зашепотів цуцику:

– Не бійся, Тузику, ти мій. Я тебе нікому не віддам!

Додому Костик повертався манівцями з порожньою торбою. На запитання мами, де він так довго ходив, хлопчик відповів, що була велика черга, тож молока йому не дісталося. Про зустріч біля крамниці Костик і не думав розповідати. Хлопчик лиш одне тепер знав твердо: йому не можна ходити до крамниці, потрібно прокласти новий маршрут до школи і краще не виходити з Тузиком за межі двору. Нової зустрічі з колишніми господинями пуделя він не хотів. Досить із нього й того, що сталося.

Незабаром тато з мамою помітили в їхньому сині дивацтва. Щойно хлопчика посилали до крамниці, як у нього відразу ж починав боліти живіт або голова. У школу ходив довгим і незручним шляхом, Тузика ні на крок не випускав із двору, а якщо хто стукав у їхні двері, то щоразу тривожно здригався і разом із цуценям тікав до своєї кімнати. Хлопчик став нервовим і дратівливим, а ночами йому часто снилася заплакана дівчинка в інвалідному візочку.

Одного разу тато зауважив:

– Сину, останнім часом щось ти мені не подобаєшся. Що з тобою відбувається? Розкажи, я дуже хочу тобі допомогти.

Хлопчик зазирнув у турботливі батьківські очі, а потім подивився на згорнутого клубочком Тузика біля його ніг і ледве стримав сльози. В його серці точилася боротьба. Костик уже втомився від такого життя, втомився постійно боятися за Тузика. Йому знову хотілося бігати по вулиці з друзями, усміхатися перехожим і спокійно молитися з усією родиною. Хлопчику набридло обманювати батьків, адже він знав, що це гріх. Але найбільше мучили думки про дівчинку. Чому вона була у візочку? Вона так плакала, коли він із Тузиком тікав геть. Чомусь у глибині серця Костику було дуже шкода її. Тато терпляче чекав, поки син зважував, і врешті-решт почув усю історію. Хлопчик у сльозах просив вибачення за брехню і за таємницю, цілував Тузика, який навіть не розумів, яка трагедія зараз відбувається, та чекав на покарання за все. Батько, вислухавши сина, оголосив, що покарання не буде.

– Костику, ти й так уже отримав покарання, не від мене – від Господа. У Нього проси вибачення, а потім подумаємо, як бути далі.

Ще ніколи Костик так не молився. Уперше в житті він почувався справжнім грішником і шукав у Ісуса прощення. Батько стояв поруч і дякував Господу за сина, за настільки важливий урок у його ще короткому житті. Після молитви в серце Костика увійшов такий спокій, якого той ще ніколи не відчував.

– Що ж далі робитимеш, сину?

– Тату, мені потрібно знайти ту дівчинку. Та як це зробити?

– Так, дорогий, її обов’язково треба знайти. Вона й так дуже нещасна. Мабуть, ця дівчинка – інвалід. Вона не може бігати, як ти, не може грати з подружками. І, можливо, їй узагалі живеться дуже самотньо. Уяви, наскільки дорогим їй був цуцик. Для неї втрата Тузика була справжньою трагедією. А тут іще ти! Як їй після цього вірити людям? Ти неодмінно повинен її знайти, сину, попросити за все пробачення і повернути Тузика.

– Так, тату, – сумно прошепотів Костик.

Він зрозумів, що найважче ще попереду, але тепер Ісус із ним, Він обов’язково допоможе.

За вечерею вся сім’я обговорювала, як знайти дівчинку. Зрозуміло, що вона живе десь поруч. Треба розпитати людей, можливо, хтось підкаже, де її знайти. Ніч була тривожною, серце Костика стискалося від майбутньої розлуки з Тузиком, від думки, що потрібно ще просити вибачення в дівчинки та бабусі.

– Господи, допоможи мені, будь ласка! – шепотів хлопчик, засинаючи.

Наступного дня після школи Костик погодував Тузика, пояснив йому всю ситуацію і, помолившись, вирушив із ним на пошуки дівчинки. Біля крамниці юрмилися люди. Тут йому швидко підказали, як знайти господарів Тузика. Ось уже й будинок із квітучим бузком. Хлопчик натиснув на дзвінок біля хвіртки та знову почав тривожно молитися. Назустріч йому вийшла знайома худорлява бабуся. Побачивши хлопчика з цуциком, її очі начебто усміхнулися:

– Ось ви і прийшли до нас, ласкаво просимо!

Костик увійшов у двір, а звідти до просторої кімнати будинку. Біля вікна він побачив чорнооку дівчинку в інвалідному візочку. В руках маленька господиня тримала блакитну товсту книгу. Костик одразу впізнав, це була дитяча Біблія. Дівчинка усміхнулася хлопчику, а він натомість простягнув їй білого пухнастого цуцика з чорними очима й вологим носиком.

– Пробач мені, дівчинко! Візьми, він твій.

– Сідай, – запросила хлопчика хазяйка. – Як тебе звати?

– Костик.

– А я – Оля, – назвалася дівчинка. – Не хвилюйся, ми з бабусею вже давно тебе пробачили! Ісус учить, щоб ми не ображалися.

Костик почав важко дихати. Як же соромно йому було зараз, адже він теж християнин, і так ганебно вчинив! А дівчинка продовжувала:

– Знаєш, я спочатку дуже плакала, а потім просто почала молитися за тебе. Я дуже рада, що ти прийшов.

Бабуся поралася біля столу й незабаром запросила дітей до частування. Костик спершу відмовлявся, та Оля так припрошувала, що він не зміг відмовити. Потім дівчинка помолилася. Вона подякувала Богові за зустріч із Костиком і Тузиком. Хлопчик був дуже зворушений. Коли пили чай, Оля розповіла, що вона приїхала погостювати до бабусі. Школу вона вже закінчила, бо старанно займалася вдома з мамою, тож учителі відпустили її до наступного навчального року. Тепер вона всю весну й майже все літо гостюватиме в бабусі. Оля простягнула Костику дитячу Біблію:

– Хочеш почитати? Дуже цікава книга, тут усе про Бога.

– Дякую, Олю, я вже маю таку. Знаєш, я також віруючий.

Очі дівчинки округлилися. Вона не очікувала такої відповіді.

– Як?

– Прости мені ще раз, прошу тебе! Учора мене пробачив Господь. Я дуже переживав за ту ситуацію, але, розумієш, так полюбив Тузика, тобто твого Топика, що тоді навіть не встиг збагнути, як правильно вчинити.

– Гаразд, не виправдовуйся! Я все розумію.

Дівчинка простягнула свою руку до Тузика. Песик понюхав її, пирхнув і щільніше притиснувся до Костика.

– Олю, мені час іти, треба вчити уроки. На, забирай песика. Дякую тобі за все! Я піду.

– Ні, ні, почекай! Маю для тебе сюрприз.

Дівчинка від’їхала на візку від столу, відчинила двері до іншої кімнати й тихо покликала:

– Топо, Топо, ходи-но сюди!

З кімнати підстрибом викотився кучерявий чорнявий клубочок. Він підкотився до гостей і по-хазяйськи задзявкав. Тузику це зовсім не сподобалося, він відповів йому тим самим.

– Ось мій Топочка, Костику! Мені його замість Тузика подарували. Вони брати. Ох і кумедні вони! Цікаво, а наші цуцики подружаться?

– Оце так! Олю, дякую тобі! Може, й ми також дружитимемо? Чи можна завтра до вас із Тузиком прийти?

– Звісно, що можна! Я чекатиму на тебе.

– А потім до нас у гості поїдемо, гаразд?

– Добре.

Швидше від вітру повертався додому Костик зі своїм вихованцем на руках. Увесь вечір він розповідав батькам про нових друзів, про кумедного братика Тузика та був дуже щасливим. Хлопчик уголос мріяв, як разом з Олею ходитимуть до недільної школи та гулятимуть із песиками на вулиці. Як він усіх їх – і бабусю, і дівчинку у візочку, і Топа – запросить на свій день народження й познайомить із батьками. Мама й тато були дуже задоволені.

А перед сном Костик молився:

– Господи, Ти багатьох речей навчив мене. Тепер я знаю, наскільки важливо бути справжнім християнином. Сьогодні Ти подарував мені не тільки Тузика, а й нового друга – Олю. Спасибі Тобі. Амінь.

МАРНОТА

Діма був хорошим хлопчиком, але мав один суттєвий недолік – рідко доводив розпочату справу до кінця. Батьки просто дивувалися, спостерігаючи за сином. Ще б пак, тільки Діма всядеться за уроки – розв’язувати задачу, – як раптом згадує, що хотів полагодити бабусину праску. Тільки розібрав праску, а в голові вже промайнула думка про спущений футбольний м’яч. Не встиг його накачати, як з’явилася нова справа. І так завжди. День минає, а Діма ще нічого так до кінця й не довів. Певно, саме за це друг Толик вигадав йому прізвисько Дімка-Марнота. Тато з мамою і так і сяк пояснювали сину, що цієї шкідливої звички потрібно позбутися. Але все марно. Часто тато казав:

– Уяви собі, якби Бог був таким, як ти, – нічого не довів би до кінця, що б тоді було? На землі панував би страшенний хаос, а навколо тинялися б незавершені тварини, які б нагадували чудовиськ. А якби Адам залишився без рук або ніг, то уяви, яким би ти був зараз! Але Бог не такий. Ісус не відступився від страшної кари за мене, тебе, усіх нас. Він прийшов на землю і до останку здійснив волю Свого Небесного Отця. Подумай, що було б із нами, якби Христос зійшов би з половини шляху.

– Я все це розумію, тату, та ніяк не можу змінитися, – у відповідь бурчав Діма.

– Добре, що хоч розумієш. Тоді разом молитимемося про це Ісусові, Він обов’язково тобі допоможе.

– Дякую, тату.

Відтоді батько із сином почали разом молитися. І Господь не забарився з відповіддю. Все в житті Діми змінилося після одного випадку.

На письмовому столі в Діминій кімнаті стояв великий акваріум. У ньому росли дуже красиві водорості, що вилися серед кольорових камінців, повзали ледачі равлики й тішили око пістряві веселі рибки.

Це було найулюбленішим захопленням Діми. Щоразу, заощадивши гроші, що призначалися для шкільних обідів, хлопчик вирушав до міської зоокрамниці. Там він купував усе нових і нових рибок. І незабаром його акваріум викликав заздрість у всіх знайомих хлопчиків. Одного разу Діма вирішив поміняти рибкам воду, та й узагалі навести лад в їхній оселі. Хлопчик дуже полюбляв на дні акваріума будувати з гладких красивих камінців замки. Рибкам його архітектурні творіння теж подобалися. Лускаті з величезним інтересом запливали в численні маленькі печери й віконця. Отже, Діма виловив рибок і трьох равликів у невелику стару каструльку та взявся до роботи. Він почистив скло акваріума, прополоскав водорості й камінці. Тепер найцікавіше! Що ж цього разу побудувати для рибок? Тільки хлопчик захопився, раптом із вулиці до нього долинув гучний свист. Так свистить тільки Толик. Діма визирнув у вікно. Так і є.

– Агов, Марното, що робиш? – запитав Толик.

– Рибкам воду міняю.

– Потім поміняєш! Мені татусь дав гроші для купівлі собаки. Ходімо зі мною, тут недалеко в одному будинку! Допоможеш вибрати.

– Овва! – порадів за друга Діма. – Здійснилася твоя мрія! Гаразд, почекай, я миттю!

Хлопчик озирнувся на каструлю з рибками. Нічого, їм і тут непогано, почекають трішечки. Вдома саме нікого не було, й не довелося відпрошуватися. Хлопчик швиденько побіг до друга.

Толик був щасливим, як ніколи. Усю дорогу він розповідав Дімі, як зустрів у парку жіночку з гарною болонкою. Підійшовши ближче, він побачив біля собаки три пухнастих живих грудочки. Ось про таке щеня Толик тільки і мріяв. З жінкою він про все домовився, а тато дав синові потрібну суму грошей на щеня.

– Ох, Дімко, я вже і кличку вигадав! Назву цуцика Тобиком. Ох і життя в мене тепер розпочнеться! Собака – це не те, що твій акваріум! З рибками гуляти не підеш!

– То й що, як не підеш, – заперечив Діма. – Забув, як просиджуєш годинами в моїй кімнаті? Очей із них не зводиш, а таке кажеш! А я сьогодні їм такий замок викладу, впадеш!

– Ха, замок! Тепер мені ніколи твої замки розглядати! Я собаку дресируватиму. Я її таких фокусів навчу, що ти про своїх риб зовсім забудеш!

Жінка привітно зустріла хлопців, а ось собачка довго гарчала та шкірилася. Розлучатися зі своїм білосніжним кучерявим щеням вона аж ніяк не прагнула.

Дорога додому забрала у хлопчиків багато часу. Адже вони так хотіли подивитися, як маленький Тобик, поважно перевалюючись, розгулює по траві в парку, як смішно фиркає, якщо йому лоскочуть травичкою ніс, як весело виляє коротким хвостиком, коли гладять по спинці.

От і вийшло, що не скоро Діма повернувся до своєї кімнати, щоб довести до ладу акваріум. Але що це за величезна калюжа в його кімнаті? Звідки так багато води? Діма підскочив до столу. Так і є! Рибки безпорадно лежали на сухому дні каструлі. Хлопчик скам’янів. Як це? Що трапилося? Потім він стрімголов заскочив у ванну й повернувся назад із мискою води. Діма вивалив туди рибок, а вони лише безпорадно спливли на поверхню кольоровими животиками догори. І тільки одна – найменша – весело смикнувши хвостиком, почала плавати. Хлопчик схопив каструлю, уважно розглянув і лише тепер побачив на дні маленьку, ледве помітну дірочку. Стара матусина каструля продірявилася. Отже, вода повільно, крапля за краплею, стікала на підлогу. А рибки гинули одна за одною. Ох, якби Діма не залишив їх тоді, а довів справу до кінця, усі б вони зараз радісно плавали у свіжій чистій воді. Тільки зараз хлопчик усвідомив і зненавидів свою безладну марноту. Рибок він поховав у дворі під молодим кленом. Під тим деревом Діма ховав не тільки їх, а і свою шкідливу звичку.

Відтоді батьки раділи тому, як старанно їхній син доводив усіляку розпочату справу до кінця. Та як інакше? Адже комусь це може дуже дорого коштувати. В акваріумі Діми зараз знову багато пістрявих рибок. Але з-поміж усіх хлопчик виділяє одну. Вона, його найулюбленіша, нагадує Дмитрові про дорогоцінний урок.

АНТОШКОВА ХВОРОБА

Антошко взагалі-то хороший хлопець. Йому вже дев’ять років, він навчається у третьому класі та має багато друзів. Щонеділі хлопчик із батьками та двома сестричками ходить на богослужіння. Там він часто читає вірші й, червоніючи, слухає, як його хвалять усміхнені бабусі. Антошко дуже щасливий, ось тільки одне його засмучує – школа. Найбільше на світі його пригнічують домашні завдання. Хто б знав, наскільки важко вчити уроки, коли під вікнами бігають хлопчики з футбольним м’ячем, стрибають через скакалку дівчатка. Усидиш тут на місці! А взимку ще важче. На вулиці хлопці будують снігові фортеці, а потім улаштовують цілі битви. А як Антошко полюбляє кататися на лижах! Будь-хто його зрозумів би, ось лише вчителька Ганна Іванівна ніяк не розуміє! Їй би тільки й говорити про ділення та множення, начебто це єдине, що є на світі. От і вчора Антошко знову отримав двійку. Але це ще нічого. Завтра контрольна з математики, від самої лише думки про неї морозить. Але має бути якийсь вихід, не отримувати ж погану оцінку! І тут у голову почали приходити думки, одна краща за іншу.

Увечері батьки повернулися додому з роботи, привезли від бабусі обох сестричок та й ахнули: їхній Антошко із перев’язаною рушником головою лежав під ковдрою, ледь розплющуючи очі та важко зітхаючи. Під пахвою стирчав градусник. Мама помацала сину лоба, поглянула на градусник.

– Тридцять сім і три. Температура невелика, лоб навіть не гарячий. Що болить у тебе, синку?

Антошко підкотив очі догори та прошепотів:

– Ой, моя голова, мамо! Може, захворів?

– Усе твої лижі! – сказав тато.

– Я кликала тебе додому, а ти гуляв, поки зовсім не змерз!

– Та ні, мамо, це не лижі. Це я, певно, перевчився!

– Так, перевчився! Гаразд, лежи. Приготую тобі вечерю та принесу ліки, – сказала мама, дбайливо поправляючи ковдру. – Сподіваюся, до ранку минеться.

Але мама помилилася. Уранці син знову важко зітхав і скаржився на головний біль. Мама поставила йому градусник і вийшла з кімнати зібрати дівчаток до бабусі. Їй скоро їхати на роботу. Повернувшись за кілька хвилин, вона запитала:

– Як твоя температура? Знову тридцять сім і два. Тоді, синку, краще залишайся вдома. Пообідаєш сам, добре? На столі залишу тобі ліки. Випий обов’язково! Спробую повернутися раніше. А зараз ми помолимося!

– Що ти, мамо, я вже молився. Ти йди, дівчатка чекають, ще й запізнишся через мене!

Незабаром Антошко залишився зовсім один. Як для хворого він поводився дуже дивно: спочатку трохи пострибав на ліжку, помахав над головою хусткою, якою нещодавно робив собі примочки, потім згріб у долоню піґулки й викинув їх через кватирку. Чим же зайнятися далі? Так, можна почитати нову книжку з розповідями. Усе краще, ніж виконувати контрольну з математики.

До приходу батьків хвороба знову прикувала Антошка до ліжка.

– Як ти, синку? – запитав тато.

– Усе ще болить голова, тату, але вже трохи краще.

Градусник наполегливо показував тридцять сім і три. Наступного дня хлопчик знову залишився вдома. На самоті він пограв у нову цікаву гру, почитав книгу, викинув піґулки в унітаз і думав: як усе-таки школа псує життя дітям.

Посеред дня його відвідав однокласник Сашко. Вони друзі, але з появою Сашка стан Антошка погіршився, тому хлопчик категорично відмовився виконувати домашні завдання.

– Антошко, завтра ми писатимемо твір. Ти прийдеш?

– Що ти? Чи не бачиш, я хворію. Так Ганні Іванівні й передай.

– Добре, – пробурчав Сашко.

Заставши сина знову хворим, батьки почали говорити про лікаря. Мама виправдовувалася перед татом:

– Розумієш, температура невисока, кашлю та нежитю немає, я думала, усе швидко минеться. Ніяк не збагну, у чому річ.

– Піду поставлю йому градусник.

Тато дав синові градусник і присів біля його ліжка:

– Антоне, а як у тебе справи у школі?

– Добре, тату! Ти не переживай, навчання я надолужу. До кінця чверті ще маю час!

Батько вийшов. Він вирішив напоїти свого улюбленця чаєм. Але що він побачив, коли несподівано зайшов до кімнати сина?! Антошко стояв біля батареї, нагріваючи на ній градусник, і вдоволено посміхався. Побачивши тата, він прожогом залетів під ковдру й сунув градусник під пахву. Тато взяв градусник. Температура була такою, що в батька від обурення запалали щоки.

– Так, тридцять дев’ять і дев’ять! Що, Антоне, не встиг скинути до тридцяти семи і двох? Не пощастило тобі!

Антошко від сорому з головою заліз під ковдру, серце у грудях нестримно калатало. Коли він визирнув, тато сидів біля нього з Біблією в руках.

– Сину, почитаймо дещо зі Слова Божого. Це саме тебе стосується. Послухай: «Немає нічого захованого, що не виявиться, ні таємного, що воно не пізнається, і не вийде наяв». А ось ще: «А лякливим, і невірним, і мерзким... і всім неправдомовцям, – їхня частина в озері, що горить вогнем та сіркою». Хіба ти не знаєш, Антоне, що будь-яка неправда є гріх?

Хлопчику було дуже соромно дивитися татові в очі й чути такі слова.

– Як же нам тепер тобі вірити, сину? Та й Господь не зможе тобі довірити жодної важливої справи. А пам’ятаєш, як ти мріяв стати місіонером?

– Тату, це все через школу, розумієш?

– Розумію. Але й ти зрозумій. Якби віруючі були неуками, то хто б слухав їхні проповіді? Чи знаєш ти, як багато треба знати проповідникові-місіонеру? На що ж ти розраховував, удаючи хворого? А якби саме зараз Господь прийшов за Своєю Церквою, що стало б із тобою? Ти про це подумав?

Чайник на плиті давно закипів. Мама приготувала чай, однак, підійшовши до кімнати сина, почула, як він молиться. Вона не наважилася порушувати цього спілкування – людини та Бога – і повернулася до дочок на кухню.

Трохи пізніше жінка ніяк не могла зрозуміти, якими це ліками батько уздоровив Антошка. Син увійшов на кухню без примочки та зітхань, з апетитом з’їв вечерю та сів за стіл виконувати уроки. І коли наступного дня за шкільний твір Антошко отримав добру оцінку, був здивований і тато. «Певно, син твердо вирішив стати місіонером», – подумав він.

РОЗПОВІДЬ ДЯДЬКА МИКОЛИ

Сашко з Олегом завжди дуже раділи візиту дядька Миколи. Той приїжджав із великого міста до їхнього маленького села завжди навантаженим різними подарунками для племінників. У день його приїзду хлопчики збирали всіх своїх друзів, сусідських товаришів, і на чолі з дядьком Миколою йшли рибалити. З вечора затяті рибалки заготовляли вудочки, а вранці, ще до сві-
тання, вирушали на величезний старий ставок далеко від села. Додому поверталися, коли вже перші мерехтливі зорі запалювали нічне небо. Вдосталь порибаливши, хлопчики дружно збиралися біля багаття. Дядько Микола варив у глибокому казані юшку, пік у золі картоплю і весело усміхався, коли дітвора, розсівшись на траві навколо вогнища, аж за обидві щоки наминала всі ці нехитрі страви. Хлопчики найбільше любили такі хвилини, адже зараз дядько Микола обов’язково розповість щось особливо цікаве про Бога, християн або своє нелегке життя. Він чудовий оповідач.

Ось чоловік відклав убік порожню миску з-під юшки, ліг на соковиту траву і, щасливо зітхнувши, промовив:

– Краса тут у вас! Люблю село, сам у ньому виріс. Щасливі ви, хлопці!

– Дядько Миколо, розкажи щось, – попросив Олег, дивлячись у карі усміхнені очі.

– А що ж вам розповісти, хлопці?

– Розкажи, як ти віруючим став. Цього ти ще не розповідав, – благально прошепотів Сашко.

– Розкажіть, дядько Миколо! Розкажіть, – підхопили інші.

– Ну що ж, можна. Слухайте, якщо цікаво.

Тоді я був іще зовсім хлопчиком, років десяти. Щойно закінчилася війна. Ми із сестричкою Зіночкою, мамою Сашка та Олега, жили з ненькою ось у такому ж невеличкому зеленому селі. Батько наш загинув на війні, його я зовсім не пам’ятаю, малий іще був. Часи тоді дуже непрості були, самі знаєте, мабуть, книжки читаєте. Мама цілими днями працювала в колгоспі без вихідних і відпусток. Вона на колгоспній фермі доглядала за телятами. Я, наскільки вистачало сил, допомагав їй на роботі й удома. Зіночка теж старалася. Діти тоді швидко дорослішали, нічого не вдієш, такі часи. І ось у наше село, у старенький будиночок на околиці з міста переїхала велика сім’я. У місті тоді важко було прохарчуватися, тож люди й вирушали в села, ближче до землі. Голова родини був дуже грамотний і роботящий чоловік. Працював він у нашому колгоспі щосили. Чоловіків тоді мало було. А тим, хто залишилися після війни, доводилося працювати за десятьох. Хоча різні люди зустрічалися. Жителям нашого села цей чоловік здавався дуже дивним. Він ніколи не лихословив, не палив, відмовлявся від горілки, а з усіма розмовляв чемно та привітно. Спочатку всі з нього насміхалися, а потім поважати почали. Та й діти його були дружні й у всьому приклад із батька брали. Часто у вільний від роботи час вони допомагали лагодити хати літніх людей і вдів, обробляли їм городи. Цікаво, що ніхто не просив їх про допомогу, та й грошей за таку працю вони ніколи не брали. Та найголовніше – вони всім намагалися засвідчити про Бога. Розповідали цікаво, не як панотець у церкві із сусіднього села. Слухали їх уважно, вдумливо. Єдине, що бентежило наших сільських мешканців, це те, що вони не носили хрестики та на ікони не молилися. Господиня в цій сім’ї теж була добра і чуйна жінка. Як почує, що хтось захворів, одразу поспішає на допомогу. Говорили, начебто в місті вона працювала медсестрою, коли сім’я меншою була. Хворих вона не тільки ліками забезпечувала, а й молилася за них Богу просто і від щирого серця.

Незабаром у нашому селі з’явилася група віруючих. Багато вдів щонеділі почало приходити в дім тих християн і звертатися в молитвах до Бога. Тільки голові колгоспу це зовсім не подобалося. Тоді і православні церкви закривали. Ось і в сусідньому селищі стару церкву на клуб перетворили. А тут і зовсім щось незвичайне з’явилося. Ще погані язики від заздрости почали на віруючих усілякі дурниці намовляти. Що де пропаде чи худоба яка здохне, на віруючих вину звалювали. Мовляв, віра якась нерідна, вдають із себе добрих, а самі шкодять. От почали наших християн гнобити, що тільки для цього не вигадували. То в колгоспі за роботу погане зерно замість гарного підсунуть, то дітей до школи не пускають. Нехай, мовляв, будуть як усі, нічого іншим голови туманити.

Я цю сім’ю добре знав. Моя мама нас із Зіною щонеділі до них на зібрання приводила. Там ми потроху почали дізнаватися про Бога, вчилися молитися. Улітку мама зняла з шиї свій маленький срібний хрестик й охрестилася в річечці біля села. Тоді це було перше хрещення, і взяло в ньому участь небагато, душ десь зо п’ятеро. Але першим завжди важче. Багато потім насмішок зносила матір, однак від віри своєї не відреклася. Пригадую, як після хрещення вона стала спокійною, радісною, і зажили ми тоді дружно.

Восени сім’ю християн змусили піти з колгоспу й покинути наше село назавжди. Розставання було зворушливим і дуже важким. У день їхнього від’їзду провели ще одне водне хрещення. Немарно, виходить, жили вони в селі. Наші друзі поверталися в місто, але обіцяли по можливості відвідувати й неодмінно за всіх молитися. Нашому кульгавому конюху довірили вести зібрання, залишивши в його будинку велику стару Біблію. Так і тривали наші християнські спілкування.

Узимку мама нездужала. Непосильна праця підірвала її і без того слабке здоров’я. А навесні її не стало. Пам’ятаю, як перед смертю мама покликала нас із Зіною до своєї постелі, благословила, поцілувала й сунула мені в руку зім’ятий лист з адресою християн.

– Відшукай їх, синку. Ідіть із Зіночкою туди. Вони вас не залишать! А мені вже час до Ісуса, утомилася я. Вибачте, дітки, що не так!

Блідими губами мама наставляла нас не забувати Бога, молитися Йому й обов’язково піклуватися одне про одного. Ми, ковтаючи сльози, слухали її і, мов уві сні, розлучалися з нею тут, на землі. Наша маленька громада поховала маму на місцевому кладовищі та щиросердно нас утішала.

Мама просила нас не забувати Бога, та як ми могли інакше? Адже, крім Нього, ми із Зіною більше нікого не мали.

Якось навесні ми вирушили на пошуки наших друзів-християн. Утомлені, з розбитими босими ногами, ми ледве добрели до міста. Думали, що найважче вже позаду, та глибоко помилилися. На базарному майдані, де ми зупинилися, щоб перекусити, а також за адресою дізнатися дорогу до будинку християн, нас оточила ватага замурзаних безпритульників. Вони відібрали наші скромні пожитки та харчі, які ми принесли із села. Заступитися за нас було нікому, і ми, притулившись одне до одного, відчайдушно благали Бога про допомогу, адже в сумці з речами залишився заповітний аркуш з адресою християн. Безхатьки відібрали в нас останню надію. Робити нічого, доведеться знову по курних, нескінченних дорогах повертатися назад у село. Від однієї лише думки про це хотілося плакати, адже ми кілька днів ішли до міста, ночуючи, де трапиться. Але тоді ми мали їжу, а тепер зовсім нічого. Пам’ятаю, як я в розпачі почав благати:

– Господи, зроби чудо, допоможи знайти наших християн, бо що з нами буде? Якщо Ти є, допоможи!

Так, тоді в моє серце поповзли страшні сумніви. І, слава Богу, що Господь усе бачив і розумів нас.

Утомлені та голодні ми рушили з міста. На самій околиці Зіна раптом упала та вивихнула ногу. Йти далі вона не могла. Я з надією постукав у ворота першого-ліпшого будинку. Пояснивши господарці ситуацію, ми просили її про допомогу. А вона лише винесла нам трохи вареної картоплі й зачинила за собою двері. Але ми й цьому надзвичайно зраділи. Злегка підкріпившись, ми із Зіною потроху рушили далі. Та швидко знесилилися, тому розташувалися на широкій лавці біля якогось будиночка й заснули. Незабаром нас розбудила жінка. Розпитавши що до чого, вона провела нас до свого будиночка. Виявилося, ми спали на лавці біля її паркану. Жінка співчутливо дивилася на нас повними сліз очима, слухаючи нашу історію. Ми розповіли їй у всіх подробицях, почавши від приїзду християн у село й до смерти мами і, нарешті, зустрічі з нею, добросердною жінкою. Господиня у величезній каструлі нагріла води, викупала нас у широкому бляшаному кориті й, загорнувши у простирадла, всадила за стіл. Вечеря була простою, але дуже смачною. Ми почувалися в безпеці. Жінка дала нам можливість трохи відпочити й насититися, а потім промовила:

– Діти, я знаю тих людей, до яких ви йшли.

– Так? Як добре! Тітонько, відведіть нас до них, – попросили ми.

– Не можу, дітки, нещодавно вони виїхали з нашого міста. Справжнім християнам важко ведеться. Їх женуть, і вони кочують із місця на місце. Але, видно, на це є воля Господня, адже завдяки їм люди в найрізноманітніших місцях навертаються до Бога. І я одна з них. Християни ваші жили неподалік від мене. Багато людей збиралося в їхньому будинку. І я прийняла Господа у своє серце й охрестилася разом із багатьма іншими сусідами.

Ми дивилися на неї сумними очима. Отже, нам уже ніколи не потрапити до наших друзів. Але жінка продовжувала:

– Дітки, залишайтеся в мене! Сам Господь за вашими молитвами привів вас до мене. Я живу сама. Війна забрала всіх моїх рідних. Разом нам буде веселіше!

Жінка худенькою рукою змахнула набіглу на щоку сльозу, а ми були просто щасливі, що маємо можливість їй у всьому довіритися.

Минуло чимало часу. І коли вже підріс, я до кінця усвідомив, як чудово вів нас із Зіною Господь! Уже за рік жінку, яка нас прихистила, ми називали мамою, і вона дійсно це заслужила. Вона подарувала нам усю любов свого самотнього серця, а навзаєм отримала нашу любов. Разом із новою матусею ми відвідували християнські служіння, читали Біблію та молилися. Бог невпинно допомагав нам у всьому, за що Йому наша безмірна подяка. Коли ми виросли, Зіна вийшла заміж за щирого християнина й переїхала жити сюди, до вашого села. А я лишився з мамою в місті. Так і прожила вона в моїй родині до самої смерти. Тож обидві мами чекають на нас там, на небі, і свого часу ми обов’язково зустрінемося з ними. Правда, хлопці?

...Жваво потріскували дрова в багатті, веселі жаби квакали у ставку, а діти, затамувавши подих, ще довго дивилися на дядька Миколу. Повернувшись додому, Сашко й Олег пильно розглядали пожовклі фотографії своєї міської бабусі, яку дуже погано пам’ятали живою. І, певно, недарма вони почали так старанно слухатися маму, адже вона була тією Зіночкою, яка так багато настраждалася у своєму дитинстві.

СЕСТРИЧКА

У сім’ї Ганночки чекали на поповнення. Мама обіцяла подарувати своїй чотирирічній донечці братика. Ця новина Ганночку дуже потішила. Нарешті й вона зможе котити гарний справжній візок. Тепер їй буде з ким удома пограти новими іграшками, й узагалі – це просто чудово!

Дівчинка спостерігала, як батьки готували для малюка кімнату. Он там стоятиме колиска, в якій колись спала Ганночка. Великий круглий манеж поставлять посередині кімнати. Туди потім накидають усіляких брязкалець для братика, і він цьому дуже радітиме. Але спершу йому доведеться підрости. В шухляди сповивального столика мама поклала стоси квітчастих повзунків і сорочечок. Відпрасовані пелюшки терпляче чекали свого часу.

Ганночка, спостерігаючи за всім цим, прагнула якнайшвидше побачити братика. Дівчинка й матусю квапила з подарунком, однак та лише усміхалася на доньчині вимоги. Тож перед сном Ганночка шепотіла про своє нетерпіння Ісусу, а ще довіряла Йому свою заповітну таємницю: дівчинка мріяла мати не братика, а сестричку. Братик, звісно, добре, однак сестричка краще! Ганночка заплітала б їй кіски, вдягала б у гарні мереживні суконьки та подарувала б їй усі свої ляльки. Дівчинка ніяк не могла второпати: чому батьки так хочуть собі синочка, особливо тато. Хіба вони не знають, які бешкетники та забіяки ці хлопчики?!

Іноді ночами Ганночці ввижалися дивовижні сни. То вона йде вулицею з візочком. У візочку сидить пухкенький червонощокий хлопчик і весело їй усміхається. То Ганночка грає в ляльки з маленькою гарненькою дівчинкою. А траплялося, що водночас снилися і братик, і сестричка.

Одного ранку Ганночка не побачила вдома мами, але дізналася від тата, що вона вже вирушила за живим подарунком. Батько з донькою квапливо поснідали і поїхали в пологовий будинок – лікарня, де з’являються немовлята, – аби дізнатися, кого ж саме народила матуся та як вона почувається. У лікарні тато, почухавши потилицю перед довгим списком на дверях, повідомив Ганночці:

– Так, донечко, не пощастило тобі з братиком! Доведеться вигадувати ім’я для сестрички!

– Як це, тату?! Відтепер я маю сестричку? Ой, як це добре! Це краще, ніж братик. Я так і хотіла, тату, навіть молилася про це!

– Так ось хто винен, що я залишився без сина?! – удавано обурився батько. – Ну що ж, ходімо привітаємо матусю!

З високого вікна лікарні мама весело усміхалася своїм відвідувачам. Ганночка раз у раз цікавилася:

– Матусю, вона яка? Красива? На мене схожа? А вона плаче?

Додому Ганночка поверталася неймовірно задоволеною. А ввечері вони з татусем мали надзвичайно складне завдання – придумати сестричці ім’я. Вони довго перебирали різні варіанти, й майже перед сном вирішили, що їхній родині не вистачає Тетянки. Відтепер у мами з татом дві донечки: Ганночка й Тетяночка! Як добре тато придумав!

Коли ж батьки принесли додому ошатний писклявий згорток, Ганночка горіла від нетерпіння побачити красуню-сестричку. Напевне, вона буде дуже схожою на ляльку Ніку. Але хто це корчиться на сповивальному столику? Голова лиса, лише кілька волосин замість чубчика, сповнені сліз очі, а в роті – о, жах! – немає жодного зуба! Як тоді їхня Тетяночка їстиме? І на шиї має повно зморшок, як у бабусі. Живіт великий і зовсім негарний, а ручки такі тоненькі, що боязко торкнутися. Ну й подаруночок! З Нікою тут нічого навіть і порівнювати!

І Ганночка розчаровано дивилася на свою сестричку. З такою у візочку на вулиці навіть соромно з’явитися! Он в Оленки із сусіднього будинку сестричка так сестричка. І волоссячко смішними кучериками, і очі мов ґудзики, і зубки що треба. Ох, і не пощастило ж Ганночці! І чого це батьки ахають від щастя, очей із немовля не зводять, невже нічого в житті не розуміють?

Цього разу Ісусу багато довелося вислухати, як Ганночка дорікала Йому за сестричку: «Я ж іншу хотіла, Господи! Невже в Тебе для мене гарнішої сестрички не знайшлося?»

Незабаром і мама помітила, що її старша донечка засмучена. Дізнавшись правду, вона довго сміялася. Потім мама таємниче зашепотіла:

– Ганночко, не переймайся! Хочеш, поділюся з тобою однією таємницею? Колись і ти була такою. Але я щодня просила Бога, щоб ти виросла здоровою та красивою. Поступово в тебе з’явилися зубки, потім виросло волоссячко. Ручки й ніжки стали пухкенькими, як у гумової ляльки. А тепер ти й зовсім велика. От і спробуй молитися за Тетяночку. Побачиш, як Господь її змінить.

– Правда, мамо? І вона стане гарною?

– Авжеж! Тільки молитися потрібно терпляче. Господь змінить нашу Тетяночку не відразу, а поступово. Чи вистачить у тебе терпіння?

Ганночка задумалася. Так, від неї тепер багато що залежить. Але ж не залишати сестричку такою негарною. Якщо вже випросила її в Бога, то треба довести цю справу до кінця.

– Добре, мамо, я молитимуся. Подивимося, що з цього вийде!

І Ганночка почала клопотати перед Богом за Тетяночку. Щодня дівчинка старанно просила Ісуса подарувати сестричці волоссячко та зубки, зробити її привабливою і кумедною.

Дивно, але Бог чув усі ці молитви! Тетяночка змінювалася просто на очах. З кожним днем вона ставала дедалі гарнішою. Спочатку округлилися й зачервоніли її щічки, розгладилися зморшки на шиї; незграбний чубчик зовсім кудись подівся, а натомість усю голову вкрило пухнасте біле волоссячко. А скільки було радости, коли Ганночка побачила перші маленькі зубки!

– Вийшло! Вийшло! – радісно пояснювала вона мамі з татом. – Усе, що я просила в Бога, тепер наша Тетяночка має!

А коли у дворі Ганночка в супроводі мами поважно котила візок із маленькою сестричкою, сусідки не могли втриматися:

– Яка чарівна дівчинка! Справжня лялька!

Ганночка з мамою переглядалися. Вони ж достеменно знали секрет Тетянкової краси. Ганночка щасливо зітхала:

– Як усе-таки чудово, що я вмію молитися!

БАБА ДАРИНА

Баба Дарина була страшенно противною та сварливою жінкою. Усі діти у дворі намагалися обходити її стороною. А ті, що старші, не втрачали нагоди хоч чимось їй нашкодити. Дорослі теж із нею не приятелювали. Як дружити з людиною, яка повсякчас чимось невдоволена? Недолюблював бабу Дарину й Андрійко. Старенька сміялася з нього, бо, бачте, він віруючий. Часто хлопчик скаржився на це батькам. Але ті лише радили за цю жінку молитися і пояснювали багато складних речей про любов. Андрійко батьків слухав уважно, та як можна прощати й лю-
бити капосну бабу, він ніяк не міг зрозуміти.

Наближалося літо. Діти до глибокої темряви бігали у дворі та шуміли на вулиці. Та й дорослим удома не сиділося. Холодними зимовими вечорами кожен мріяв про тепле сонечко. А тепер дідусі та бабусі теж дружно виходили на подвір’я і займали вільні місця на лавочках. Усі відразу помітили, що баба Дарина ще жодного разу не вийшла на вулицю зі своєї маленької квартири. Дітлахи були дуже цим задоволені, а хтось подейкував, ніби стара захворіла. Цією радісною новиною одного вечора поділився з батьками й Андрійко. Як чудово! Адже тепер ніхто не бурчатиме на дітей, не смикатиме їх через дрібниці, не тягтиме за вуха й не читатиме моралі. Батьки дивилися на збудженого сина і думали, що ж йому сказати. Тоді мама пояснила:

– Людині без Бога дуже важко бути хорошою, до того ж у баби Дарини за спиною війна, багато горя. Не варто її осуджувати, синку, не радій чужій біді. Краще сходимо з тобою до неї в гості, а то одного разу Ісус скаже нам: «Я голодував був – і не нагодували Мене… слабий… – і Мене не відвідали ви». Добре?

– Ні, мамо. Я краще за неї тут, удома, помолюся, а ти сама сходи.

Мама склала в пакунок щойно спечені пиріжки, налила супчику в маленьку каструльку й, ки-
внувши Андрійкові, рушила відвідати хвору бабусю. Хлопчик, як і обіцяв, швидко помолився за сусідку. Молився він щиро: «Господи, дякую Тобі, що баба Дарина отримає від Тебе хороший урок. Нехай тепер спробує щохвилини бурчати. Ти добре зробив, що покарав її за все. Я б теж так учинив».

Після молитви хлопчик зі спокійним серцем пішов гуляти. Незабаром у їхній двір заїхала машина швидкої допомоги. Лікарі зникли в одному з під’їздів Андрійчиного будинку. А трохи пізніше звідти винесли великі лікарняні ноші з бабою Дариною. Старенька важко стогнала, розплющуючи повіки. Слідом за ношами йшла мама. Вона була дуже стривоженою. За її дзвінком і приїхала швидка. Обіймаючи притихлого Андрійка, мама шепотіла:

– Прикро, що ми не знали про її хворобу раніше. Тепер їй зовсім погано. Нехай Бог благословить її!

Того ж вечора Андрійчині батьки вирішили відвідати стареньку. А наступного дня мама попросила сина сходити в лікарню. Потрібно було обов’язково щось передати бабі Дарині. Хлопчик неохоче поплівся по вулиці до великого білого будинку в сусідньому кварталі.

У палаті витав запах ліків. Крім баби Дарини, там перебували ще дві жіночки. Одна запитала:

– Тобі кого, хлопчику?

– Я до бабусі Дарини прийшов.

– Який онук у тебе гарний, бабо Дарино! – защебетала жінка, підштовхуючи Андрійка до ліжка в кутку.

Старенька ледве усміхнулася хлопчикові, їй було ще дуже погано. Андрійко розгубився й не знав, що сказати. Він поклав на тумбочку важкий згорток:

– Це вам мама передала.

– Спасибі, синку! Сядь на хвилинку.

Андрійко боязко примостився на стільці біля ліжка. Він дивився на скуйовджене сиве волосся бабусі, на її втомлені, запалі очі та посинілі губи. У цій хворій складно впізнати колишню спритну, задиристу сусідку. Жінка несподівано схлипнула, і сльози заблищали на її віях:

– Прости мені, Андрійко, заради Бога! Я ображала тебе. Прости, може, помру скоро. Ти віриш у Бога, помолися, щоб Він простив мене, будь ласка! Боюся вмирати...

Андрійко згадав свою нещодавню молитву за бабусю, і йому зробилося соромно. Хлопчик кивнув і швидко вийшов із палати. Про смерть він ніколи раніше не думав, але сьогодні дуже хотів допомогти бабі Дарині. І він помолився:

– Господи, прости їй, не треба більше карати. Бачиш, як вона все зрозуміла.

Наступного дня після бесіди з татом і мамою хлопчик вирушив у лікарню з Євангелієм. Сидячи біля ліжка бабусі, Андрійко читав про Ісуса Христа, про Його любов і прощення. Приходили послухати цю святу книгу і з інших палат лікарні. Іноді хвору відвідував Андрійчин тато. Тоді до нього зверталися з різними питаннями та проблемами.

Тієї весни баби Дарини не стало. Але смерти вона вже не боялася, адже на її вічно живу душу очікував у небесній славі люблячий Ісус.

Андрійко підріс. Але на згадку про ті дні він часто приходив у лікарню з Євангелієм у руках. Там на нього чекають і люблять. Хто знає, можливо, ще когось торкнеться слово живого Бога, і тоді в лікарняній палаті пролунає молитва покаяння.

ЦИГАНЧА ВАСЬКО

Васько брів за своєю старою бабусею-циганкою. Він пильно дивився собі під ноги: чи не трапиться хоч одна монетка. Хлопчику нестерпно хотілося морозива! Веселе сонечко припікало скуйовджену шевелюру, в роті пересохло. Зрідка хлопчик намагався випросити гроші в бабці. Але та, абсолютно не звертаючи на внука уваги, ішла, прицмокуючи довгу циганську люльку. Гроші висіли в неї на паску в засмальцьованій, сколотій шпилькою калиті. Васькові її не дістати! На дорозі гроші теж не валялися, і хлопчик почав мріяти, хоч би в когось їх поцупити. Нарешті цигани підійшли до великої крамниці. Бабця мовчки попрямувала туди. Васько подумав, що там його шанси роздобути гроші збільшаться, тож охоче почимчикував слідом. У крамниці стара циганка стала в чергу, і хлопчик міг спокійно залишити її, не боячись загубитися. Він прослизнув до іншої частини крамниці. Там теж юрмилися люди. Васькові відразу впала в око вродлива молода пані. Вона пильно розглядала щось у вітрині, ні на кого не зважаючи. У руках пані тримала широку плетену сумку, звідки стирчав величезний квітчастий гаманець! Отакої! Від такого скарбу у Васька навіть злегка запаморочилося в голові. Хлопчик непомітно підкрався до пані – й уже за кілька секунд тримав у руці гаманець. Боячись звести догори очі, він позадкував. Раптом чиясь чіпка рука вхопила Васька за вухо. Циганча підняло голову й над собою побачило грізне обличчя вже немолодого чоловіка.

– Ах ти, злодюго! Пані, це ваш гаманець? Зараз я тобі!

Незнайомець заніс для удару руку над Васьковою головою, а той щосили заволав, кличучи бабцю на допомогу. Старенька з’явилася саме вчасно. Вона, немов шуліка, накинулася на чоловіка, й розпочалася грізна суперечка. Васько хотів скористатися моментом і втекти з крамниці, та господиня гаманця міцно взяла його за руку. Хлопчик благально подивився в її красиві добрі очі й заголосив:

– Прости, тітонько, я ненавмисно! Пробач!

Натомість пані усміхнулася та неспішно вивела його з крамниці. На вулиці її голос зазвучав тихо й заспокійливо:

– Не бійся, малюче! Тобі потрібні були гроші? Скажи мені правду!

– Угу, хоч трохи. На морозиво. Бабця жадібна, не дає! А я так хочу морозива.

– Як тебе звати?

– Васько.

– А скільки тобі років?

– Не знаю. Певно, сім, а може, вісім або ж навіть дев’ять. Треба бабцю запитати, вона краще знає.

Пані простягнула руку до його голови. Васько весь зіщулився, думаючи, що вона скубтиме його за вуха. Але жінка лише лагідно скуйовдила його кошлату гриву.

– Ех ти, злодюжко! Ти ж не гаманець витягнув у мене, дивися!

Вона розкрила те, що Васько вважав гаманцем, і хлопчик побачив там пузатого голого пупса, мереживну хустинку і дві цукерки.

– Це сумочка моєї доньки. Вони з татом пішли додому, а я вирішила зайти до крамниці. А гаманець – він ось, у руці тримала. Ну то таке! Ходімо, куплю тобі морозива, ще й доньці принесу.

– Тітонько, а ви не брешете?

– А навіщо це мені?!

Тут із крамниці вийшла захекана Васькова бабця. У руках вона тримала буханку хліба й пачку цигарок. Стара гнівно зиркнула на пані, але Васько відразу щось заторохкотів циганською мовою, і та заспокоїлася. Ще раз змірявши поглядом нову знайому свого онука, циганка неспішною ходою попливла додому.

– То що, Васько, ходімо?!

Пані зробила крок убік ятки із солодощами. Хлопчика не довелося довго вмовляти, за три секунди він перетнув дорогу й поважно став у чергу. Незабаром у руках він тримав облите шоколадом ескімо. Оце так! Про таке він навіть не мріяв. Морозиво, та ще й у шоколаді!

– Де ти живеш? Здається, нам по дорозі.

Циганча замурзаною рукою вказало напрямок до будинку, і вони пішли. Жінка дивилася, як хлопчик жадібно наминав морозиво, ні крапельки не прохопивши. Потім облизав, прицмокуючи на всю вулицю, обгортку й уже зібрався приклеїти її на чийсь паркан.

– Агов, друже, почекай! Давай її сюди!

Васько здивовано дивився, як пані зім’яла папірець і поклала його поверх продуктів у сумці.

– Ох, даремно, красиво було б!

– Може, для тебе й красиво, ось тільки господарям могло б не сподобатися. Васько, а де твої тато й мама?

– Що-о-о? Я ж бабчин! Мені із нею добре. Щоправда, не завжди, але то таке.

– Чому не завжди?

– Вона іноді, знаєш, як б’ється! Як схопить, як дасть! – Васько схопив себе п’ятірнею за волосся, намагаючись зобразити, як тріпала й била його бабця.

Жінка дзвінко розсміялася.

– А з ким ви живете?

– Як із ким? З усіма! Багато нас. Але бабця ображати мене не дозволяє!

Так вони дійшли до перехрестя. Жінка попестила хлопчика по щоці:

– Мені повертати. Он будинок за синім парканом, бачиш? Там ми живемо. Ти поспішаєш? Може, зайдеш до мене?

Васькова циганська душа в таких випадках не вміла соромитися. Хлопчик підморгнув чорним оком і голосно погодився:

– А що, пішли. Бабця все одно не дізнається.

Васько не на жарт злякався, коли їх гучним гавкотом зустрів великий кошлатий пес. Хлопчик хутко схопився за тітчину спідницю. А господиня засміялася і провела гостя в будинок. Там на Васька чекало нове знайомство з п’ятирічною дівчинкою Наталочкою та її високим татом.

Дівчинка з радісним вереском стрибнула мамі на шию, потім узяла з її рук морозиво та свою сумочку й лише після цього з цікавістю поглянула на Васька. Ще ніколи в їхньому домі не було таких дивних гостей: волосся на голові хлопчика сторчма, незрозумілого кольору майка з діркою на животі, а до пари їй коротенькі штанці з широким солдатським ременем. До всього ще й замурзана мармиза з блискучими чорними очима та лукавою посмішкою, подряпані руки і босі розбиті ноги. Розглядаючи незвичайного хлопчика, Наталочка так захопилася, що навіть забула про морозиво, і воно почало танути.

– Це що в нас за гості? – усміхнувся чоловік. – Звідки такий красень завітав до нашого дому?

Тітонька дуже цікаво розповіла про їхню зустріч у крамниці, але про Наталчину сумочку чомусь не згадала.

– Зрозуміло. То заходь, герою!

За декілька хвилин Васько вже був у ванній, куди його наполегливо заштовхала тітка Лариса. А коли жінка відлучилася на кілька хвилин, хлопчик спробував на смак запашне блакитне мило. І чомусь потім довго плювався. Він не очікував, що цей запашний шматок може мати такий бридкий смак. Тітка щось посипала на його кучеряву голову. Васько спробував обуритися, а натомість вона пригрозила розповісти дядькові про сумочку, і тоді хлопчику буде непереливки. Тож Васько вирішив стерпіти. А коли хлопчину поставили під душ, де ледве не задихнувся, йому так захотілося швидше до своєї старої бабці-циганки, що він мало не заплакав.

Тітка Лариса після купання вдягла хлопчика майже як циганського барона. Виявилося, що вона має ще синочка, майже такого, як Васько, який саме зараз гостює в бабусі. Синок уже школяр. Восени піде до третього класу. Тож у їдальні циганча з’явилося у блакитній майці, поверх якої була вдягнена строката ситцева сорочка, і в чорних шортах. Його підвели до дзеркала. Васько хотів п’ять разів поспіль станцювати циганочку й заспівати кілька куплетів улюбленої бабчиної пісні, та його концерт зірвали смачним гарячим обідом. Васько навіть не вірив, що так можна жити завжди.

– Ох, якби ж я не родився циганом... – сказав він після обіду, чим дуже розсмішив дядька.

Додому хлопчику взагалі перехотілося йти. І навіть коли тітка Лариса почала підстригати його пишну гриву, він аніскілечки не пручався. А потім хлопчику дозволили подивитися красиву книгу з ілюстраціями, де було зображено в білому вбранні крилатих людей, царів у розкішних шатах, а найдивніше – прибитого до хреста Чоловіка. Побачивши Його, Васько пожвавішав і розповів, що Він йому дуже знайомий. Такий хрестик носить на мотузочці його бабця. Дядько охоче пояснив маленькому гостю, що це Син Божий – Ісус Христос.

– Його вбили за тебе, Васько. Але Він ожив і тепер дивиться на всіх нас із неба й дуже-дуже тебе любить.

– За що?

– Бо ти людина, розумієш? Він хоче, щоб ти був завжди ситим та одягненим, щоб не хворів і почувався дуже щасливим. Ти йому такий дорогий!

Не все зрозумів хлопчик, але звістка про таку любов і турботу Чоловіка з неба була йому дуже приємною.

– Тепер іди додому, малюче. Якщо захочеш пізнати Ісуса Христа ближче, приходь іще! Приходь, коли буде погано чи коли потребуватимеш допомоги, гаразд?

– Прийду!

Васько не вмів дякувати так, як ми звикли це чути, тож він усім щиро усміхнувся і поцілував тітчину руку. Повз собаку циганча тепер ішло впевненіше – нехай звикає, він тут не востаннє! Опинившись за хвірткою, хлопчик стрімголов побіг додому, до бабці, щоб розповісти про свою дивовижну пригоду.

Стара циганка ледь упізнала в цьому красивому засмаглому хлопчині свого улюбленого внука. Слухаючи його розповідь, бабця задумливо хиталася з боку в бік та пирскала густим димом зі своєї довгої люльки. Багато років прожила вона на світі. Багато бачила різних людей – і поганих, і хороших, але щоб так поставилися до обідраного циганського хлопчика, такого не було! Насамкінець розповіді Васько виліз їй на коліна, витягнув із-за пазухи мідний хрестик і довго-довго розглядав Того, Кого на ньому зображено. Він і бабусі пояснив усе, що чув і зміг зрозуміти про цього доброго Ісуса.

Увечері вся численна Васькова рідня кружляла, вертіла його з боку в бік. Хтось сміявся, хтось клацав язиком, але байдужим не лишився ніхто.

Васька нестримно манило до будинку з блакитним парканом. І наступного дня він одразу ж вирішив туди сходити. Але мудра стара циганка зрозуміла його наміри й веліла не поспішати. Вона, погрожуючи малому палицею, суворо-пресуворо заборонила в тому домі брати хоч щось без дозволу. Однак Васько й сам про це не думав. Головне, щоб не вийшло щось ненароком. А понад усе хлопчик прагнув побачити добру тітку Ларису, дівчинку Наталочку, її тата й найцікавішу на світі книгу. За кілька днів стара циганка дозволила онукові їх відвідати.

– Ти куди ж це пропав, Василечку? – зраділа йому тітка Лариса.

Її великі очі дивилися так лагідно, що хлопчик мало не розплакався. Так до нього ще ніхто не ставився. Він ладен був не зводити з неї очей і дуже зрадів, дізнавшись, що зараз вони в будинку самі. Дівчинка разом із татом поїхала до бабусі відвідати братика. Тітка Лариса змусила Васька вимити з милом обличчя й руки, а потім запросила до столу. Від такого ситного обіду хлопчик почувався неймовірно щасливим. Господиня, посадивши його у крісло, слухала, як він емоційно розповідав про циганське життя. Хлопчик згадував найкумедніші історії, та ніяк не міг збагнути, чому тітка Лариса від них зробилася такою задумливою і навіть сумною. Нарешті Васько заговорив про книгу, яка так сподобалася йому минулого разу. І тітка Лариса відразу дістала її з високої книжкової шафи. Вона неспішно гортала сторінку за сторінкою, розповідаючи своєму маленькому другу всю історію народження Ісуса, особливі моменти Його служіння. І знову дійшла до картинки з розп’яттям. Хлопчик слухав тітку уважно і тривожно. Його маленьке серце ніяк не могло зрозуміти: чому люди так жорстоко та несправедливо вчинили з Господом.

– Мене теж часто б’ють просто так! І я не можу відповісти. Але ж Він такий сильний, чому не повбивав їх усіх?

Тітка Лариса погладила скуйовджену Васькову голову та якомога доступніше пояснила, навіщо помер Ісус.

– Він помер, аби і я жив у Бога? – не міг повірити хлопчик.

– Так, Василечку, саме так. Поглянь ось на цей малюнок. Тут наш Ісус знову живий, а ось Він здіймається на небо. Там Він чекає на всіх, хто вірить у Нього, вірить, що все це правда, розумієш?

– Я також вірю! Як можна не вірити, коли тут так зрозуміло намальовано? – здивувалося циганча.

Тітка Лариса усміхнулася:

– А знаєш, Василечку, Ісус зараз дивиться на тебе з неба, чує тебе й навіть хоче поговорити.

– Як це? А ваша стеля Йому не заважає?

– Ні, дорогенький. Він – Бог, Йому ніщо не заважає, крім зла в нашому серці. Хочеш, я зараз попрошу Його піклуватися про тебе, завжди допомагати?

– Звичайно! А як Він мені допомагатиме?

Того дня питання і відповіді в будиночку за блакитним парканом звучали дуже довго. Завершилося все тихою простою молитвою тітки Лариси. Ця мила жінка внесла ніжне божественне світло в життя хлопчика, і йому раптом захотілося швидше до Ісуса від побоїв дорослих і насмішок дітей. Важко жити на світі циганчаті, особливо якщо він сирота.

Літо дуже швидко пролетіло. Васько й сам не помітив, коли він усім своїм спраглим любови серцем повірив в Ісуса. Хлопчик на все життя запам’ятав свою першу довірливу молитву. Схиливши коліна в колі дорогої для нього сім’ї, він просив вибачення у Бога і благав Господа ніколи не полишати його. Тепер Васько знав, що таке гріх, і дуже хотів його позбутися. Нехай із нього насміхаються всі цигани на світі, але він більше ні за що не буде лихословити, красти й жебракувати! Тепер сам Бог став його Батьком, а що може бути краще?

Осінь принесла Васькові глибокі переживання. Уся величезна циганська сім’я переїжджала до іншого міста. Причин такого переселення він не знав, але це й не важливо. Справжньою трагедією була для нього розлука з тіткою Ларисою та її рідними. Того вечора він у сльозах забіг до їхнього будинку, уткнувся їй у коліна й голосно невтішно плакав. Дізнавшись, у чому річ, вона також не могла стримати своїх сліз і раз у раз цілувала Васька в його замурзані щоки.
Дітлахи притихли, а батько пішов у свою кімнату молитися. Усім було дуже важко. На згадку Васькові подарували дитячу Біблію, яку він так полюбив, і тугий вузол із речами. Усі молилися, мріючи про нову зустріч.

– Чому я не ваш син, тітонько Ларисо? – шепотів хлопчик. – Чому я циган?

– Тому що Бог любить і твій народ, Василечку, пам’ятай про це! Молися про нього, допоможи їм повірити в Господа. Пообіцяй ніколи не залишати Бога.

Хлопчика провели до самого табору. Там тітка Лариса та її чоловік про щось довго говорили з бабцею і гарним статним циганом. Тоді Васько не знав, що вирішується його доля.

Коли цигани поїхали, тітка Лариса відразу якось посмутніла, а діти на стінах спальні розвісили світлини Васька. Тато фотографував його в різних епізодах життя. Он там циганча показує, як вправно танцює, тут – розглядає малюнки в Біблії, а тут – молиться разом із дітьми, смішно склавши долоньки.

Цілий рік вони нічого не чули й не знали про Васька, цілий рік вони старанно молилися за смаглявого кучерявого хлопчика. А потім батьки отримали якусь надзвичайно важливу телеграму й одразу зібралися в дорогу. Повернулися вони за кілька днів разом із ним – Васьком. Схудлий, обірваний, він вийшов з їхньої автівки і, притулившись до хвіртки, гірко заридав.

– Не плач, синку, тепер ти вдома назавжди, – утішала його тітонька Лариса.

Хлопчик цьому дуже радів, але так шкода було старої бабці, яка померла без Ісуса!..

Минуло багато років. Якось Васько повідомив своїм названим батькам:

– Мамо, я не забув, що я циган. Вивчусь і понесу своєму народові Благу звістку. Вони не повинні жити так, як живуть зараз! Я хочу, щоб і вони мали надію на кращу долю в Ісусі Христі!

– Хай допоможе тобі Бог, синку, – шепотіли у відповідь ласкаві материнські вуста.

Чи не зустрічав ти у своїх краях молодого цигана з Біблією в руках і гітарою за спиною? Він співає циганською мовою пісні про Божого Сина і багато молиться за свій народ.

МАЛЕНЬКА МІСІОНЕРКА

Дитячий будинок був зовсім недалеко від школи, де навчалася Оленка. Повертаючись додому, дівчинка досить часто крізь огорожу бачила, як на подвір’ї сиротинця грають діти. Великі й маленькі – вони всі були різними, але в їхніх поглядах проглядалося щось на диво спільне. Учні, повертаючись зі школи, часто зупинялися біля цього паркану. Одні знайшли тут друзів, інші з когось насміхалися, хтось крізь металеві прути простягав печиво або цукерки. Діти молодшого віку знайомилися з усіма просто і щиро приймали подарунки. А от старші – чи то через заздрощі, чи то з гордости – дивилися на всіх зверхньо. Іноді Оленка бачила, як за парканом старші діти кривдили малюків. Вона чомусь ніяк не могла стримати сліз від пекучого бажання допомогти слабким. Але що вона могла зробити, ця дівчинка з 5-В класу? Хоча був один засіб, в який вона дуже вірила, – молитва. Вона всім серцем просила Ісуса допомогти цим дітям. А вже вдома Оленка розповідала сестричці й мамі про всі свої переживання. Тато в таких випадках радив дітям дякувати Господу за чудову сім’ю, в якій вони живуть, за все, що мають.

– Тату, а чому ці дітки живуть у сиротинці? – широко розплющивши очі, запитувала чотирирічна Мариночка.

І тато довго розповідав дітям різні життєві історії, від яких дитячі серця тремтіли. Мама пояснювала, як страшно жити без батьків, коли ніхто не може про тебе подбати, допомогти в біді та навіть просто приголубити.

– Але найстрашніше, – говорила вона, – що ці дітки живуть без Бога. Їм так важко. От було б добре, якби вони могли ділити свої проблеми й турботи з Ісусом. А коли виростуть, хай будуть щасливими, радісними людьми!

Щодня в цій сім’ї старанно молилися за дітей із сиротинця. І не тільки молилися. Проходячи повз високий паркан, Оленка завжди намагалася комусь подарувати дитячі брошури про Бога, щось про Нього розповісти. Її багато хто тут уже знав. І читачів, і слухачів набиралося достатньо, хоча переважно це були малюки. Оленка чомусь відчувала, що і старші діти, які, посміхаючись, стояли осторонь, тільки вдавали байдужість.

Але не завжди все було вдало. Іноді на горизонті з’являвся Тимко – високий худорлявий хлопчина з пишним рудим чубом та кирпатим носом у ластовинні. Він був старший від Оленки, тому почувався героєм. Щоразу зустрічаючи дівчинку, він плював крізь зуби і сичав, як гусак:

– Вали звідси, богомолко! Що ти знаєш про життя?! Теж мені...

І кидав їй в обличчя такі брудні слова, що Оленка ладна була крізь землю провалитися. Але на цьому хлопчина не зупинявся. Малюкам, які горнулися до Оленки, Тимко смачно роздавав направо-наліво дзвінкі потиличники. Дівчинка часто поверталася додому заплаканою і тривалий час молилася у своїй кімнаті. Незабаром уся сім’я вирішила особливо клопотати перед Богом за Тимофія. Зневіреній маленькій місіонерці тато порадив:

– Не ображайся на нього! Життя в нього непросте, донечко, він дуже нещасний, цей Тимофій. Головне, продовжуй спілкуватися з дітьми, вони ж ні в чому не винні.

Так Оленка й робила. Але незабаром тато потішив дівчинку чудовою новиною:

– Наша церква взяла шефство над дитячим будинком. Відтепер ми будемо допомагати цим дітям і матеріально, та головне – у нас з’явилася можливість започаткувати там недільну школу. Вирішив узяти тебе, донечко. Адже багато дітей уже звикло до тебе, та й ти сама матимеш можливість познайомитися з ними ближче.

Оленка від щастя так голосно заплескала в долоні, що розбудила Мариночку, яка вже заснула. Увечері будинок наповнився радісною подякою Богу за відповідь на їхні молитви.

Оленка на все життя запам’ятає день, коли вперше ввійшла в будівлю сиротинця. Матуся одягла її скромно, майже по-домашньому.

– Діти повинні дивитися на тебе, а не на твій одяг. Не варто їх бентежити. Переконана, їхнє вбрання просте. Тому будь для них своєю, – наставляла жінка.

Оленка з розумінням кивала їй у відповідь. Коли перед невеликою християнською групою відчинилися важкі двері дитбудинку, Оленка хвилювалася так, що відчувала, як тремтять її коліна. На чолі групи був її тато, якого супроводжували двоє парубків і дівчина з гітарою. Що чекає їх у стінах цього сиротинця?

Спочатку вони ввійшли в учительську, де на них уже чекали й зустріли дуже привітно. Звідти широкими сходами вони піднялися на другий поверх до актової зали. Діти різного віку сиділи перед низькою сценою і, побачивши гостей, голосно заплескали в долоні. Оленка відразу розпізнала знайомі усміхнені їй обличчя. Малюки нетерпляче вовтузилися на своїх місцях. Тато просто, доступно і привітно розповів дітям, навіщо вони прийшли, хто такі християни та в Кого вони вірять. Дівчина виконала кілька гарних пісень, парубки спілкувалися з дітьми й усім охочим дарували Євангеліє від Івана. До бібліотеки сиротинця передали дитячі Біблії та цікаві християнські книжки.

А насамкінець Оленка вирішила розповісти вірш. Його вона знала давно. Сотні разів дівчинка читала його в гостях, удома й у школі. Це був вірш про любов Ісуса до дітей, про воскресіння доньки Яіра та сина нещасної вдови. Вірш нікого не полишав байдужим. Голос Оленки зазвучав у залі дзвінко й упевнено. Діти слухали дуже уважно, і начебто все йшло добре. Аж раптом очі дівчинки зустрілися з іншими – непривітними та колючими. Тимкове обличчя єхидно посміхнулося та скривилося в огидну гримасу. Голос Оленки затремтів, і вона обірвала вірш на півслові, забувши геть усе. Очі застилали сльози, і дівчинка безпорадно зробила крок до тата.

– Не хвилюйся, Оленко, пригадай!

Але думки дівчинки обірвав грубуватий, але дуже знайомий голос:

– Ха, хоч би визубрила вірш як слід, теж мені!

Рядами прокотився сміх. Його Оленка стерпіти вже не змогла. Вона швидко вискочила із зали, потім із будівлі, й ось уже великі важкі ворота. Он видніється її школа, а цією дорогою вона вже п’ять років поспіль ходить додому.

Мама ніяк не очікувала зустріти доньку саму та ще в такому настрої. Вона втішала дівчинку як могла, але добре усвідомлювала, що краще за Ісуса цього ніхто не зробить. Напевно, тому тато, повернувшись додому, застав маму в тихій молитві.

Оленка була в розпачі:

– Тату, більше ніколи туди не піду й за цього гидкого Тимка не молитимуся! Я його ненавиджу, розумієш! Це все він!

Тато не заперечував. Він вирішив почекати, коли дівчинка заспокоїться, а потім обрав більш слушний для розмови час. Перед сном він увійшов до кімнати Оленки і, ніби нічого не трапилося, промовив:

– Наступного разу ми візьмемо із собою декого з дитячого хору. Діти провели нас дуже тепло. Просили швидше прийти знову. А це тобі від твоїх знайомих малюків.

Батько простягнув доньці кілька альбомних аркушів. Це були чудові малюнки. А ще вони всі були підписані дуже по-доброму зі щирими побажаннями.

Оленці на серці потепліло.

– Тату, я вже ніколи не зможу туди піти, ніколи!

– Думаю, що ти помиляєшся. По-перше, покажи Тимкові, що справжні християни не з боязкого десятка й просто так перед труднощами не пасують. А по-друге, на Тимофія й без того чекає покарання. Директор дитбудинку пообіцяла більше не пускати його до зали, та я спробую переконати її змінити рішення.

– Навіщо? – обурилася Оленка. – Так йому і треба! Усе одно він усім заважає!

– Донечко, а якщо він почує Слово Боже й покається? Невже ти хочеш позбавити його такої можливости? Пам’ятаєш, що Ісус сказав: «Син-бо Людський прийшов, щоб спасти загинуле» і «Лікаря не потребують здорові, а слабі». Оленко, Ісус дуже любить цього хлопчика. Не поспішай із висновками. Ти краще добре все обміркуй,
а я вже піду до себе.

Думала Оленка довго-довго. Та, засинаючи, вона знала, що на Тимофія вже не сердиться, що завжди ходитиме до своїх нових друзів та обов’язково молитиметься за цього грубіяна.

Наступного дня після школи Оленка знову сповільнила кроки біля високого залізного паркану. І цього разу на неї знову чекала ціла зграйка малюків. Вони крізь паркан простягали до неї руки, запрошували до себе в гості й наполегливо просили розповісти вірш, який їй учора не вдалося дочитати до кінця. Оленку все це неабияк зворушило. І вона почала розповідати вірш. Діти навперебій дякували дівчинці. Коли знову з’явився грізний Тимофій, діти розбіглися хто куди, не чекаючи його потиличників.

Та Оленка подивилася на нього й мимоволі усміхнулася. Чомусь сьогодні він здався їй не стільки грізним, скільки смішним. Зараз Тимко нагадав їй задиристого півника. Під грубий шквал його слів вона вперше спокійно йшла додому і знала, що цей хлопчик має особливу потребу в людській дружбі та Божій любові.

Минали місяці. Незабаром дитячий будинок і церкву поєднували дружні стосунки. Наближалися літні канікули. Християни готували для своїх юних друзів сюрприз. Оленка про це ще нічого не знала, та чула, як щось жваво потайки обговорюють мама з татом і їхні близькі друзі, та знемагала від приємних передчуттів.

Якось, повертаючись зі школи додому, Оленка від дитбудинківських малюків дізналася, що відтепер їй можна приходити сюди будь-коли і стояти біля паркану хоч до ранку – Тимофія відвезли до лікарні. Йому вирізали апендикс, і тепер він, напевно, плаче від болю. Діти ніяк не могли второпати, чому після цієї новини Оленка відразу поспішила додому.

– Матусю, мамо, – кричала дівчинка з порогу, – Тимко в лікарні! Йому вирізали апендикс. Він там зовсім-зовсім один, його ж ніхто не любить! Розумієш?

– Звісно! Зараз зателефоную до сиротинця й дізнаюся, де він лежить. А ввечері ви з татом його відвідаєте, добре?

– Ото він здивується! Дякую, мамо!

Увечері дівчинка з татом заходили у приміщення міської лікарні. Ось і палата, де лежить самотній грубіян Тимофій.

– Тату, а можна, я зайду сама?

– Добре, а я в коридорі за тебе молитимуся.

Тимко був зовсім на себе не схожим. Під очима сині кола, губи припухли, а волосся сплуталось і зволожилося. На вітання дівчинки хлопчик здивовано розплющив очі.

– Чого тобі треба? Вірші прийшла читати? Ану вали звідси!

– Досить сваритися! З гостями так не розмовляють! Я тобі бульйон домашній принесла. Мама спеціально для тебе зварила. А якщо хочеш вірш послухати – будь ласка, це я можу!

Тимко усміхнувся, та нічого не сказав. І Оленка почала тихенько читати вірш, продовження якого він тоді так і не почув. У палаті лежав чоловік, вусатий і з веселими очима. Він теж уважно слухав дівчинку.

– Хороший вірш! Я таких іще не чув. Тебе як звати, дівчинко? – запитав він.

– Оленка. Я віруюча. Такі вірші ми в недільній школі вчимо.

– У кого ти віриш?

– У Бога, в Його Сина – Ісуса Христа. Хочете, завтра я принесу вам почитати Євангеліє?

– Принеси, де ж іще читати, як не в лікарні.

– Мені вже час іти, Тимко, до побачення. Завтра знову прийду. Вітання тобі від тата з мамою.

Тимофій знову хмикнув й у відповідь пробурмотів щось невиразне. Але Оленка була дуже задоволена своїм візитом.

Кілька днів поспіль дівчинка їздила до нього в лікарню. Тимофій щосили намагався не показувати, що чекає на Оленку. Та вона й так це розуміла. У лікарняній палаті дівчинка невтомно переказувала уроки з недільної школи, вголос читала цікаві дитячі історії, відповідала на питання вусатого дядька Микули та роздавала Євангелія всім Тимковим медсестрам і лікарям.

Нарешті настав день виписки. І це був перший день літніх канікул. Оленка прокинулася в чудовому настрої. Сьогодні вона обіцяла Тимофію прийти на виписку. Мама поралася біля плити. Незабаром уся родина зібралася за сніданком.

– Ну що, настав час відкривати таємниці, – весело промовив тато.

– Які таємниці? – зацікавилася Оленка.

– Розумієш, доню, – розпочала мама, – наша церква вирішила влаштувати дітям із сиротинця сюрприз. Старшокласники проведуть частину своїх канікул у християнському таборі, а малюків вирішили розібрати по домівках.

– Та невже? – зраділа Олена.

– Нехай діти хоч трохи побудуть у домашній обстановці. У нас житимуть три хлопчики. Сім’я в нас маленька, помістимося!

Тато продовжив:

– Однак з наших трьох гостей малюків лише двоє. А третім буде... вгадай, хто?

– Хто, тату? – Оленка задумалася. – Невже Тимко?

– Так, донечко. Після операції він дуже знесилив. У таборі йому буде важкувато: походи, купання тощо – усе це поки не для нього. От ми й подумали – допоможемо йому відновитися вдома. Ти згодна, Оленко?

– Чи вийде? – дівчинка засумнівалася.

– Вийде! – відповіла жвава Мариночка.

Тепер їй ніколи нудьгувати. Ця новина найбільше приголомшила Тимофія. Він трохи звик до дивацтв цієї дівчинки, до її уваги і прощення. Але на таке хлопчик аж ніяк не очікував. Того дня сусіди спостерігали за кумедною вервечкою: попереду йшов тато, потім рудий худорлявий підліток, украй розгублений і принишклий, а за ними підстрибом, щось наспівуючи, поспішала Оленка.

Канікули були гамірними, сповненими різноманітних бентежних подій. Недільна школа ледве вміщала своїх відвідувачів. Тут і там палали захоплені дитячі очі, але з-поміж усіх виділявся рудий кирпатий хлопчина, який жадібно ловив кожне слово проповідника. Одного разу там, у недільній школі, вперше звернувшись до Бога в молитві, Тимофій став братом Оленки. Братом у Христі.

Наприкінці серпня діти повернулися до сиротинця, а вчителі та вихователі не могли їх

упізнати. Оленка проводжала Тимофія до самих воріт.

– Ну, прощавай, Тимко!

– До побачення, Оленко! Завтра чекатиму на тебе тут після уроків, як завжди.

Дівчинка весело розсміялася у відповідь та повела додому зарюмсану Мариночку. Малеча ніяк не хотіла розлучатися зі своїми новими друзями – Тошею та Митьком. За літо вони так звикли одне до одного!

Радісно бачити, коли люди навертаються до Бога, як вони віднаходять радість і любов, знаходять нових друзів і вірних наставників. А наскільки щасливий Ісус, бачачи, що Його жертва не була марною, що завдяки Йому людям відкрито шлях на небеса! Саме це обговорювали в родині Оленки, й у церкві, й у недільній школі, й у сиротинці.