«ЩАСТЯ» БЕЗ БОГА

Пухнасті хмарини зрідка огортали імлою зоряне небо. Місяць несміливо осяював невеличку сільську хатину, що причаїлася у глибині старого вишневого саду. Але іноді тишу порушували крики нічного птаха, переливи цвіркунів і схлипування молодої жінки, майже дівчинки, яка сиділа на дерев’яному ґанку. Тонкими руками вона обхопила прикриті довгим халатом ноги, схилила голову на коліна й гірко ридала. Раптом у маленькому вікні хатини спалахнуло світло, а потім за якусь мить із протяжним скрипом відчинилися важкі двері, й на порозі з’явилася невисока, худа, з неприємним колючим поглядом стара жінка:

– Чого ревеш, дурепо? Справу зроблено, тож тепер нічого нюні розпускати. Йди-но до хати, – її грубий, уривчастий голос звучав різко, порушуючи неймовірну чарівність нічної краси останніх днів літа.

Молода жінка підвела голову. Розпухлі від сліз великі сині очі з відчаєм і неприязню поглянули на стару господиню. Маленькі губи тремтіли. Прямий тонкий носик злегка почервонів, і від цього її молоде обличчя взагалі здалося дитячим. Довге волосся світлими хвилями розсипалося по плечах. Здається, бабці було неприємно дивитися на понівечену нещастям красу, й вона різко зачинила двері. Незабаром у вікні зникло світло.

– Господи! Усе моє життя занапащено! Як мені тепер жити?! – шепіт молодої жінки з новою силою обірвали ридання. Сьогодні вона, як ніколи, почувалася гідною найсуворішого покарання злочинницею і дивувалася, чому тільки зараз, коли опинилася у глибокій духовній прірві, звернулася до Того, Кого колись добре знала й у Кого всім серцем вірила. Тепер увесь відрізок життя, що минув удалині від Бога, поставав перед нею, то звинувачуючи, то допомагаючи молитися.

Ангеліна народилася та зростала у християнській родині, де кожен день розпочинався і закінчувався молитвою. Вона добре пам’ятала мамині молитви, батьківські розповіді про Бога й життя християн. Маленькою вразлива Ангеліна з трепетом слухала цікаві біблійні історії, а нестримна уява зображувала мальовничі картини почутого. Часто потайки від двох старших сестер і трьох молодших братів вона йшла до своєї кімнати, схиляла там коліна й молилася. Дівчинка уявляла, як Ісус – красивий, в осяяному вбранні, воскреслий чудовий Спаситель – схиляється над нею під час молитви, і від цього робилося так солодко, так легко.

Ангеліна витерла руками рясні потоки сліз й, обірвавши ридання, почала пильно вдивлятися в темряву ночі. Яке ж щасливе було дитинство! Скільки любові подарували їй батьки та Господь! З якою повагою ставилися до Ангеліни всі, хто знав її ніжною щирою дівчинкою. А тепер на зміну сонячного чистого дитинства прийшла ніч, така ж темна і глуха, як і ця. Ангеліна знову поринула у спогади.

...Це сталося саме в день її сімнадцятиріччя. На вечерю запросили найближчих друзів. Мама поралася на кухні, випікаючи улюблений доччин пиріг, а тато, змовницьки підморгнувши Ангеліні, подався до крамниці. До гостей дівчина вийшла в гарній сукні – це був батьків подарунок. Уся сім’я радо вітала іменинницю. І тут Ангеліна побачила його...

Олексій з’явився в їхньому домі з її найкращою подругою Світланою.

– Гелечко, знайомся. Мій двоюрідний брат Олексій, – представила несподіваного гостя Світлана. – Він вступив до інституту в нашому місті й відтепер житиме з нами.

Ангеліна відчула, як від погляду чорних палких очей Олексія в неї раптово запаморочилося в голові, а руки та ноги чомусь зробилися важкими й незграбними. Ще ніхто й ніколи так не дивився на неї.

Коли Олексій простягнув Ангеліні букет красивих червоних троянд, її обличчя зрадницьки розпашілося. Дівчина, немов вибачаючись, зніяковіло поглянула на присутніх. Тривожний погляд мами відразу ж закарбувався в її пам’яті. Ох, мамо, мила мамо, невже ще тоді твоє чуйне серце віщувало наближення біди? Невже зрозуміла, що відтепер твоїй такій дорослій донечці ще більше знадобляться твої щирі та часті молитви?

– Мамо, прости мене, мамо! Господи, благослови її! – у тиші вишневого саду голос Ангеліни лунав так, ніби тиха, любляча жінка, яка подарувала їй життя, зараз могла почути ці розпачливі слова.

Той святковий вечір у колі сім’ї та друзів минув якось дивно. Ангеліні здавалося, що вона, крім Олексія, нікого навколо не бачить. А його проникливий погляд ні на мить її не полишав.

Коли іменинниця проводжала гостей, Олексій раптом несміливо торкнувся її руки.

– Побачимося? – запитав він ледь чутно.

– Завтра я буду на служінні, – так само тихо, немов ховаючись від усіх, відповіла Ангеліна.

Коли за гостями зачинилися двері, дівчина стрімголов побігла до себе в кімнату.

– Мамо, що це з нашою Гелькою? – долинув до неї голос молодшого брата.

– Нічого особливого, просто намагається не видавати хвилювання, – відповіла мама.

Ангеліна впала на ліжко й, міцно притулившись до подушки, раптом заридала. Дівчині відразу хотілося і плакати, і сміятися. Уперше дотепер незнане солодке почуття її переповнювало, тішило й водночас засмучувало.

– Господи, що зі мною? – шепотіла вона, а перед очима поставав образ зовсім незнайомого чорноокого хлопця.

Мамині руки обійняли плечі донечки.

– Молися, моя дівчинко, ти дорослішаєш. Нехай Господь у всьому буде з тобою.

Ангеліна обійняла неньку за шию і прошепотіла:

– Мамо, невже я закохалася?!

Наступного дня Олексій прийшов на богослужіння разом зі Світланою. Ангеліна побачила їх зі сцени, коли співала в хорі, й дуже зраділа, що хлопець її помітив. Адже вона так старанно виклала своє довге хвилясте волосся, так ретельно підібрала вбрання, що була цілком задоволена собою. Ангеліні здавалося, що хлопець і зараз, як і минулого вечора, майже не зводить із неї захоплених очей. Навряд чи того дня дівчина чула проповідь, думки плуталися в голові. Вона очікувала чогось нового у своєму житті, й від цього нового її охоплювали хвилювання і радість.

Увечері Світлана з Олексієм запросили Ангеліну та її брата Дмитра прогулятися містом. Дмитро здивовано спостерігав, з якою радістю сестра пристала на пропозицію. Того вечора Олексій непомітно для всіх узяв тендітну долоню Ангеліни у свою сильну руку. Здавалося, серце дівчини калатало так гучно, що вона затамувала подих, боячись, аби хто не дізнався, яке сильне почуття заволоділо нею.

Потім були часті зустрічі, тривалі телефонні розмови. Голова паморочилася від щастя, життя здавалося прекрасною казкою, що здійснюється наяву. Ангеліна не помічала, як на книжковій полиці її старенька зачитана Біблія вкривалася сірими порошинами, молитви ставали дедалі коротшими й рідшими, а ті, що шепотіли її вуста, були схожими між собою, бо в них ішлося про одне й те саме. Здається, Ангеліна вже не могла ні про що й ні про кого думати, крім Олексія, тож і молилася так само.

– О Боже! Як Ти терпів усе це від мене, Господи! Яка ж я нерозумна заблуда, що наважилася збудувати своє щастя без Тебе! – Ангеліна знову схлипнула, змахнувши нові потічки сліз. – Господи, без Тебе просто неможливо бути щасливою! Я всім це скажу, Ісусе!

Здавалося, стривожена гіркими риданнями ніч насупилася, затуливши чорною хмарою безтурботний місяць.

Аж тепер Ангеліна пригадала свою розмову з батьком. Тато покликав її до себе саме після телефонного дзвінка Олексія. Парубок запросив свою обраницю знову провести вечір разом. Ангеліні зовсім не сподобалося, що тато покликав її саме зараз. Відчуття досади й роздратування на батька вперше торкнулося її серця.

А чоловік пильно подивився в сині очі доньки, немов намагаючись якомога краще її зрозуміти, й тихо промовив:

– Помолімося спочатку, донечко, – й першим схилив коліна.

Якою ж довгою здалася батьківська молитва Ангеліні, яка поспішала на побачення. Хіба ж татусь сам не був молодим і не закохався раз та назавжди в Ангелінину маму! А батько все говорив і говорив Богу про почуття своєї вже дорослої доньки, довіряючи Спасителю Ісусу її життя й долю. Нарешті молитва затихла, й батько звернувся до Ангеліни:

– Доню, ми з мамою постійно за тебе молимося, любимо тебе й завжди будемо любити, пам’ятай це!

– Тату, сьогодні ти в мене філософ! Не переймайся. У мене все добре. Розумієш, усе добре!

– Люба моя, іноді те, що сьогодні добре, завтра може виявитися найстрашнішою помилкою в житті.

– Ти про що, тату?

Батько сумно зітхнув:

– Про тебе й Олексія. Що ти знаєш про цього парубка? Ти хоч раз із ним говорила про Бога? Чи ходив він до церкви у себе вдома? Взагалі, чи християнин він?

– Це про що, тату? Невже ти не бачиш, що в церкві він присутній на кожному богослужінні? Олексій тобі просто не подобається. Але чому? Чому? Він такий розумний, ввічливий, начитаний. Мені з ним дуже цікаво, дуже добре. Навряд чи він без віри в Бога ходив би до церкви. Навіщо це йому?

– Однак ми з мамою говорили про Олексія з батьками Світлани, й вони сказали...

– Що?! Що ви накоїли? Навіщо? Тепер вони думатимуть і говоритимуть про мене все, що заманеться! Хто вас просив?

Уперше Ангеліна підвищила голос на батька. А він із тривогою дивився на свою неслухняну доньку й розумів, що минув час, коли її можна було покарати або, пригрозивши, поставити в куток за вередування. Ні, зараз перед ним доросла людина, яка робить перші самостійні кроки у своєму житті.

І все ж суворий голос батька пролунав у спину дівчини, яка з дому бігла на побачення:

– Ангеліно, ми забороняємо тобі зустрічатися з цим хлопцем! Це не доведе до добра. Життя без Бога – одна біда. Подумай про це, дочко!

– Ви не можете мені заборонити, не маєте права. Як на те пішло, я зовсім піду з дому.

Ангеліна так голосно грюкнула дверима, що батько здригнувся, а з дитячої кімнати вийшла заплакана після молитви мама й тихо обійняла за плечі свого давно посивілого чоловіка. А дівчина стояла біля будинку і крізь шибку дивилася на них, таких любих, рідних і чомусь раптово пристарілих батьків. У серці Ангеліни боролися два почуття. Вона прагнула повернутися в будинок, обійняти батьків, попросити вибачення і поговорити про все, тільки по-іншому, спокійно, дізнатися, що саме їх так стривожило. З іншого боку, дівчину нестримно вабило до Олексія. І думка, що хлопець чекає і може не дочекатися, змусила Ангеліну летіти до нього, коханого, найдорожчого для неї чоловіка в цьому великому світі!

І він на неї чекав, чекав! Хіба ж могло бути інакше! Ангеліна притулилася мокрим від сліз обличчям до Олексієвих грудей і почала заспокоюватися в його обіймах.

– Що трапилося, крихітко?

– Нічого! Просто я боялася, що ти підеш, не дочекавшись.

Того вечора Ангеліна порушила одну з найважливіших, записаних у Біблії Десяти Божих заповідей.

Тепер її зустрічі з Олексієм стали дедалі частішими. Щоправда, суттєво поменшало телефонних дзвінків, і дівчина бігала на побачення, знаходячи приводи, що ніби поспішає на позачергову співанку, чи то на молодіжне спілкування, чи то на відвідування літніх християн із церкви. Один гріх завжди тягне за собою інший. Це немов проказа, що без болю пожирає тіло.

За три місяці Ангеліна зрозуміла, що чекає на дитину. Тієї миті вона нітрохи не збентежилася. Навпаки, нова хвиля щастя засліпила дівчину. Тепер їй байдуже до людських балачок. Головне, в них з Олексієм буде справжня сім’я. А Бог? О, Бог усе зрозуміє, адже Він бачить її серце, бачить її сильне кохання. Хіба ж є в тому провина, що вони з Олексієм кохають одне одного? Тоді Ангеліні здавалося, що все, що не зрозуміють люди, зрозуміє Бог. А гріх? Але хіба її ситуація не виняткова, адже з нею не завжди таке було! Та й Олексій говорив, що в будь-якому правилі завжди є винятки. І хіба не Бог дарував людям любов?

Олексія ця щаслива новина не захопила. Парубок ніжно обійняв Ангеліну, запевняючи, що завжди буде з нею, що вони обов’язково поберуться, тільки ось дитина... Поки ж батьківство не входить у його плани, поки... Адже він із такими зусиллями вступив до інституту, а сім’ю треба забезпечувати. Не кидати ж навчання через таке. Загалом, із цим треба трохи зачекати. Все це Олексій дуже ніжно, зрозуміло й переконливо говорив Ангеліні, руйнуючи в її уяві невидимий кришталевий палац...

На ґанку цвіркун завів нічну пісню, й Ангеліна втомлено зітхнула:

– Невже життя триває? О, хоч би це був просто сон і попереду на мене чекало пробудження!

Але спогади, немов суворі судді, навертали в минуле. Зараз Бог і людина вели діалог. Бог закликав до щирості й совісті, зцілюючи від гріха та болю. Сльози каяття лилися перед престолом Його милості, й люблячий Батько ладен допомогти, пробачити і стати на захист заблукалої душі.

Двері хатини знову зі скрипом відчинилися. Цього разу сварлива баба, закрутисто вилаявшись, заявила, що не зрушить із місця, допоки Ангеліна не вгамується й не піде спати. Молода жінка з тугою поглянула на зоряне небо, немов розлучалася з чимось надзвичайно цінним. Безпорадно схлипнувши, вона слідом за старою ввійшла в задушливу темну кімнату. В кутку біля вікна стояло ліжко, й Ангеліна, знехотя опустившись на постіль, розпухлим від сліз обличчям уткнулася в подушку. Тепер її приглушені ридання наповнили хатину. Стара безнадійно махнула рукою, знову бурмочучи лайки, і зникла за важкими облущеними дверима своєї спальні.

Ангеліна, повернувшись до спогадів, продовжувала перед Богом виливати свій біль, поступово звільняючись від гріха і страху.

...Багато днів Олексій переконував дівчину нікому не говорити про вагітність. Він став іще більш уважним і турботливим. З ним Ангеліна почувалася в безпеці, тому покірно довірила йому свою долю.

Одного разу парубок прийшов на побачення у сквері з розкішним букетом квітів і великою коробкою цукерок.

– Що трапилося, Олексієчку?

– Ми позбудемося цієї проблеми.

– Якої проблеми? Ти про що?

– Про дитину! Ми ж домовилися поки не мати дітей, адже так?

– Ні, не так. Ти сказав, що це поки не входить у твої плани, тож ми просто домовилися нікому про це не говорити, й усе. Ну, то що ти вигадав цього разу?

– Розумієш, є дуже хороший вихід з усього, що з нами сталося. Я розумію: ти не підеш до лікарні, не захочеш убивати дитину. Але можна віддати її на виховання дуже хорошим, гідним людям. Я таких знаю. Вони мріють усиновити дитину, розумієш, просто мріють!

– Ти про що? Ти хочеш віддати їм нашу дитину?

У великих очах Ангеліни заблищали сльози, її губи затремтіли, і розкішний букет випав із рук. Сівши на лавку, дівчина розридалася.

– Ну що ти, Гелечко, заспокойся! Ти мій янгол! Я знаю, що тобі важко, але й мені нелегко, адже це і моя дитина. Я все розумію.

– Тоді навіщо все це? Якщо ти не хочеш бути з нами, йди! Я сама виховаю дитину.

– Але подумай, на що ти себе наражаєш. Що скажуть батьки? А твоя церква? Люди не помилують, ти ж знаєш!

Плечі Ангеліни здригалися від ридань, та Олексій усе говорив і говорив, як потім вони почнуть усе спочатку і все буде ще краще, ніж раніше, й вони матимуть дружну сім’ю.

Згідно з планом, який склав Олексій, за декілька тижнів Ангеліна повідомила рідних, що збирається вступити до училища, аби здобути хорошу спеціальність, і для цього їй потрібно поїхати в сусіднє місто. Батьки дуже зраділи. Тато сподівався, що тепер зв’язок дочки з Олексієм обірветься, а мама дякувала Богу за доньку й навіть постувала за її іспити.

За кілька днів із батьківським благословенням Ангеліна поїхала «вступати до училища». Насправді вони удвох з Олексієм цілий тиждень провели за містом, на чиїйсь старенькій дачі. За тиждень щаслива дівчина повернулася додому. Кілька днів, проведених з Олексієм, остаточно розвіяли всі її сумніви, і тепер Ангеліна впевнено повідомила батьків, що гарно склала іспити й за кілька тижнів збере речі для переїзду в інше місто.

Матуся хотіла провести доньку на вокзал, однак рано-вранці щаслива Ангеліна з валізою в руках випурхнула на вулицю. Єдина правда, яка тоді злинула з її вуст у батьківському домі, полягала в тому, що її проведе Олексій. Батьки ще раз благословили свою доньку на самостійний шлях, а вона натомість пообіцяла їм часто писати й обов’язково приїжджати в гості...

На цьому закінчилося все, що хоч якось пов’язувало її з рідною домівкою, з Богом, з молитвами. Олексій привіз Ангеліну на околицю того міста, де вона мала «вчитися», і поселив її у цієї старої сварливої жінки. Парубок часто приїжджав, привозив обом подарунки. Бабі – за добре ставлення до своєї квартирантки, й Ангеліні – аби хоч якось розрадити її тужливі будні. Дівчина часто писала додому, що все гаразд, що поки не може приїхати, бо доводиться багато вчитися, але скоро вона знову повернеться до своєї любої родини. Це «скоро» мало відбутися не раніше, ніж за кілька довгих місяців.

Одного разу Олексій приїхав до старої не сам. Ангеліна почула скрип гальм біля хвіртки, і незабаром у кімнату гордо ввійшов високий кремезний чоловік із маленькою стрункою жінкою. Ангеліні дуже не сподобалося, як ця пара прискіпливо, ніби оцінюючи, дивилася на неї: адже вона стане матір’ю їхньої майбутньої дитини. Але ще неприємніше було відповідати на їхні образливі питання, на що вона хворіла в дитинстві, про здоров’я її батьків. Ангеліну пересмикнуло від думки, що цим холодним, розважливим, самовпевненим людям вона має віддати свою дитину.

Після їхнього від’їзду Ангеліна в нападі каяття ледве не поїхала додому, проте Олексій, залишившись сьогодні з нею, знову зумів відрадити. У глибині душі Ангеліна сподівалася, що Олексій, побачивши немовля, ні за що не погодиться з ним розлучитися. Про це вона молилася вночі, несміливо схиливши коліна біля свого ліжка. Ще вона боялася, що хтось із рідних приїде. Що тоді буде? Але тато постійно працював, а мама зайнята клопотами про велику сім’ю. До того ж Ангеліна намагалася якомога частіше писати додому листи. Тепер їй подвійно соромно перед рідними: і за те, що приховала все від самого початку, і за свою сьогоднішню брехню, величезну, жахливу брехню. Здавалося, шляху назад уже немає. От хіба що народиться дитина, і, можливо, вони з Олексієм заберуть її, та щасливі й люблячі втрьох повернуться додому. Тоді батьки все зрозуміють і благословлять онука та їхню любов. Бо як же інакше?

Але одного разу в бабину хвіртку все ж постукали. Мов налякане звіреня, Ангеліна крізь штору поглянула у вікно. Її серце сильно закалатало: за парканом стояв брат Дмитро. Стара теж відчула недобре – в неї зрідка бували гості, а Олексій ніколи не стукав.

– Що ж робити, бабусю? Це мій брат! Ідіть швидше, скажіть, що я поїхала на практику, не знаєте куди, й повернуся лише за тиждень.

Стара нервово махнула кістлявою рукою та й поквапилася прогнати непроханого гостя. Ангеліна тим часом жадібно дивилася крізь шибку, не встигаючи витирати сльози. Їй так хотілося просто зараз вибігти назустріч своєму дорослому брату, обійняти, сказати, що опинилася в біді, та попросити в нього захисту. Саме так, треба негайно повернутися з ним додому, негайно!

Ангеліна схаменулася тільки біля дверей, які ледь не відчинила, почувши такий знайомий, такий рідний голос Дмитра:

– Ну що ж, до побачення. Перекажіть сестрі, що приїжджав брат, що ми всі хочемо бачити Гелю вдома.

Стара щось невиразно пробурмотіла, а Ангеліна все дивилася у вікно вслід зажуреному брату. Як вона йому зараз заздрила, як хотіла повернутися додому! І щоб нічого не було: ні цієї хатини, ні цього міста, ні минулого дня народження.

Але незабаром у житті Ангеліни стався ще один день народження. День народження її донечки. Цілий тиждень Олексій чергував біля Ангеліни та слушного часу відвіз її до пологового будинку, де вже чекали знайомі лікарі тієї пари, що хотіла вдочерити дитину. Під час пологів Ангеліна молилася. Молилася від страху та відчаю. Невідомість, яка очікує на дитину в майбутньому, страшенно її лякала. Новонароджена прожила лише кілька хвилин. Ангеліна бачила її крихітне посиніле тільце, коротке темне волоссячко й маленький кирпатий носик. Дівчинка так і не розплющила оченят, лише коротко схлипнула, а потім назавжди стихла. Лікарі заявили, що немовля мало проблеми з функціонуванням легень, однак Ангеліна знала інше. Ні, в усьому винна вона, лише вона! Це вона відвернулася від Бога, зійшовши на шлях гріха. І ось тепер... Тепер її крихітка має кращого Батька, Який ніколи не залишить, не зрадить, не злякається.

– Прийми її, Небесний Отче! У серці земного батька їй не знайшлося місця, а я не зуміла вберегти й захистити. Що б я дала своїй донечці? Вона вже забруднилася моїм гріхом і моєю брехнею. І тільки Твоя любов назавжди буде їй надійним і вічним притулком. Візьми її до Себе, Батьку! – крізь сльози шепотіла Ангеліна.

Наступного дня в палаті з’явився Олексій. Однак Ангеліна не хотіла й не могла його бачити. Відвернувшись до стіни, вона боролася зі своєю ненавистю. От і все, що залишилося від їхньої вічної любові.

А потім знову хатина і стара баба, яка у глибині душі її зневажає. І є за що. Їй усе добре відомо, що ця красива й лагідна молода жінка, майже дівчинка, таїлася тут від рідних, що ледь не віддала свою дитину чужим людям, а ще мріяла про якесь щастя. Так, Ангеліна усвідомлювала, що від бабці заслуговує лише на презирство. І як добре, що був, є і буде Той, Хто все розуміє, Хто здатен витягнути з дна найглибшої брудної канави та Своєю святою кров’ю омити найстрашніший гріх розкаяної душі!

Уся подушка Ангеліни зробилася мокрою від сліз. Тепер перед її очима одна за одною поставали народжені її вірою картини. Ангеліна подумки уявила доньку у гарній білій сукенці на чудовій, укритій квітами галявині.

– Я прийду до тебе, моя донечко, я обов’язково до тебе прийду! Господи, допоможи мені жити так, щоб одного разу я змогла бути поруч із моєю крихіткою у Твоїй присутності.

Уранці Ангеліна вирішила негайно повернутися додому та все до крихти розповісти рідним. Але перш ніж укласти свій нехитрий багаж, вона постукала в кімнату до старої. Та, втомлена після безсонної ночі, стогнучи, лежала на скрипучому залізному ліжку. Ангеліна підійшла, обняла стару жінку й несподівано, ковтаючи сльози, промовила:

– Дякую за все, бабусю, ви стільки мене тут терпіли. Вибачте за все! Нехай Господь вас благословить. Якщо хочете, я колись приїду вас провідати. Адже ви також зовсім самотні. Це якось неправильно.

Стара здивовано, немов побачивши вперше, подивилася на Ангеліну й тихо промовила:

– Іди з Богом, мила. Повертайся додому, до батьків, вони вже зачекалися. А я що... я нічого. Приїдеш – спасибі, не приїдеш – не ображуся. За донечкою не тужи, краще в сирій землі лежати, ніж у чужої тітки зростати. Я це добре знаю, сама при мачусі росла, – тонкі губи бабці затремтіли. – Йди, горе ти, горе.

Ангеліна чмокнула її у зморшкувату щоку і вибігла з хатини. Колись вона жила тут мов у клітці, тому й ненавиділа. Але після того, як сьогодні вночі вона тут спілкувалася з Богом, усе постало їй зовсім по-іншому. Навіть ця нещасна самотня старенька, в якої за плечима, мабуть, важке життя, тепер не здавалася злою та нестерпною.

– Господи, благослови її! Допоможи мені показати їй не тільки пітьму, а й світло в моєму житті, те світло, яке лише Ти даруєш!

Удома Ангеліні всі дуже зраділи. Тільки проникливий погляд батька помітив в очах доньки незвичний вогник. Біда зробила Ангеліну дорослою, на її обличчі позначився гіркий досвід щойно спеченого самостійного життя.

Утомлений від безсонної ночі вигляд Ангеліни викликав у мами тривогу, але донька тільки всіх цілувала й обіцяла розповісти щось дуже важливе ввечері, коли вся сім’я буде разом.

Усі сіли вечеряти, й Ангеліна, помолившись, почала свою важку історію. Слухаючи, мама часто схлипувала, батько час від часу підводився зі стільця й нервово ходив по кімнаті, інші з подивом дивилися на Ангеліну, ніби запитуючи: невже це правда? Потім було багато молитов, були і сльози. Загублена донька знову віднайшла дім, але тільки Бог міг змінити її спотворене життя.

Олексій в їхньому домі більше не з’являвся. Незабаром усі дізналися, що парубок переїхав навчатися до іншого міста. Ангеліна покаялася в церкві й за кілька місяців охрестилася, сповідуючи перед Богом і людьми свою віру в Ісуса Христа. Кажуть, невдовзі вона переїхала жити до тієї самотньої бабусі, у якої в роки своєї юності провела кілька найважчих місяців. Дівчинка закінчила медичний заклад і працює акушеркою в тому самому пологовому будинку, де колись, хоч і на короткий час, з’явилася на світ її донечка.

Як кажуть люди, Ангеліна ніжно цілує всіх немовлят, яких її руки приймають у це земне життя. До того ж жінка у своїй церкві працює з молоддю. Вона розповідає їм про себе, про життя без Бога й молиться за долю молодих християн.

Можливо, що саме тому тамтешня молодь така дружна і щиро любить Бога. Історія Ангеліни для багатьох дівчат і хлопців виявилася хорошою засторогою на їхньому шляху самостійного життя.

ШЛЯХ ДО СВОБОДИ

В очах усе так і кружляло в барвистому тумані, голоси друзів зробилися ледь чутними, а фантастичні форми, що ніби з’явилися з іншого світу, проникли в потьмянілу свідомість. Приємна млосність розлилася по всьому тілу. Ява переплелася з фантазією, час утратив свій лік, а буття – сенс. Дмитро з Русланом, ледь прикривши рушником шприци, полягали на свої ліжка. Інші хлопці розійшлися хто куди. Одні поквапилися до своїх кімнат студентського гуртожитку, щоб там знайти усамітнення і спокій, інші, навпаки, гайнули в місто на пошуки задоволення між таких самих, як і вони, молодиків, які понад усе прагнуть зазнати всіх принад життя. Руслан вважав за краще залишитися в кімнаті, де вони з Дмитром разом прожили вже півтора року. Після чергової дози його друг також нікуди не поспішав. Усе було, як зазвичай.

Раптом чорні тіні в очах Руслана розпочали дикий, шалений танок, начебто чимось здавило груди, дихати стало важко, а в голові нестримно закалатало. «Повітря, мені не вистачає повітря – передозували», – жахлива думка пройняла свідомість хлопця. Руслан насилу розплющив очі й пошукав очима друга. Що це? Дмитро лежав на ліжку, жадібно хапаючи ротом повітря, а з носа й рота стікали цівочки крові.

– Дімоне, тримайся, я зараз!

Руслан, зібравши останні сили, навколішках поповз до дверей і тремтячими руками насилу прокрутив замок. Вибравшись у коридор, хлопець спробував крикнути, покликати когось на допомогу, та чорні тіні в очах знову завирували в шаленому танку, від якого так важко дихати. І Руслан, уже не спроможний опиратися, підкорився їхній страшній волі.

Отямився юнак у лікарні. «Отже, все було насправді, це не сон!» – зрозумів він, озираючись навкруги.

– Обережно, не воруши рукою. Тобі поставили крапельницю, – почув Руслан суворий голос поважної медсестри.

– Де я? Де Дімон? Він живий?

– Живий, поки живий. Важкий тільки, в реанімацію його забрали. Ех ви, горе материнське! І що з вами далі буде?! – нарікала сива жінка. – Невже, крім наркотиків, вам зайнятися нічим? На що життя витрачаєте?! Ех ви!

Руслану останнім часом остогидло слухати нескінченну мораль, однак на відповідь не мав ані сил, ані бажання. Та й хто його зрозуміє? Він і сам би залюбки у свої 19 років розпочав життя спочатку. Тільки як це зробити, як?! Юнак стомлено заплющив очі та знову поринув у дрімоту. «Лише б Дімон вижив, лише б вижив!» – безперестанно подумки повторював він, допоки тривожний, як марення, сон не змішав усі його прагнення.

Два дні лікарі боролися за життя Дмитра. На щастя, цього разу все обійшлося, і він не доповнив списки тих хлопців і дівчат, які від передозування так рано полишили цей непростий, але такий прекрасний світ. Коли Дмитро отямився, його охопив страх від того, що трапилося. «Ще б трохи, й усе, – подумав він. – А що потім? Як мама? Моя бідолашна люба матуся! Вона нічого не знає, зовсім нічого». Сьогодні до Дмитра приїжджав старший брат. Мамі про телеграму з лікарні хлопець нічого не сказав, поберіг її хворе серце. Вистачило їй тривог у житті з чоловіком-п’яницею. А тут іще Дмитро!

Брат сварив його, і по заслузі. «Але тепер усе, досить! – Дмитро в нестямі стиснув кулаки та міцно зціпив зуби. – Ненавиджу, все ненавиджу: наркотики, ночі серед гульвіс-посіпак, себе ненавиджу!» Дмитрові хотілося голосно ридати, кликати на допомогу когось дужого, хто звільнив би його від наркотиків, від болісних ломок, хто дав би сили жити інакше. Хотілося знову стати беззахисним, довірливим хлопчиком, аби можна було забратися мамі на коліна, уткнутися в її тепле плече й заснути під звуки її заспокійливого голосу. Хотілося знову, як у дитинстві, повірити в добру казку й помріяти про доросле життя, в якому станеш безстрашним лицарем або добрим принцом, а геть не наркоманом.

Як шкода, що минуле вже не повернути! Як не повернути той самий вечір, коли до їхньої з Русланом кімнати вайлуватою ходою ввійшов Лимон. Так одного хлопця з гуртожитку прозвали за його кислу, неприродну посмішку. Це він приніс тоді наркотики й усе необхідне для уколу. Це він розповів хлопцям байки про кайф. Руслану новий знайомий чимось подобався, адже Лимон говорив, що жити треба вміло, що все можна, була б тільки голова на плечах, а не те, що в деяких. Що лише слабаки не зможуть «зіскочити з голки», а розумні зроблять це запросто, тому мають усе спробувати. І того ж вечора Руслан із Дмитром спробували. А потім розпочалося жахливе життя. Лише спочатку воно здалося цікавим і загадковим. Незабаром Дмитро відчув, що вже опинився в полоні, тільки зізнатися боявся навіть самому собі. А невгамовний жартівник Руслан? Так, він теж не міг без дози й завжди поспішав до Лимона по «допомогу», вивертаючи свої кишені. А тепер ось лікарня. «Треба щось робити, так більше не можна, я не хочу!» – в емоційному піднесенні знову подумки бунтував Дмитро. Але де і як шукати вихід, він не знав.

Тим часом у двері палати хтось тихенько постукав, і Дмитро злегка повернув голову вбік дверей.

«Хто це там? – подумав юнак. – Медсестра і лікар не стукають. Може, Руслан? Кажуть, він почувається краще за мене».

Але в палату ввійшов не Руслан, а скромна темноволоса дівчина з другого курсу їхнього училища.

«Чого їй треба? – подумки здивувався Дмитро. – Я її ледве знаю. Здається, минулого року наш третій курс у їхній групі вів практичні заняття з хімії. То й що з того? Що їй треба тут, у моїй палаті? Може, вона заблукала чи шукає когось? І нехай шукає, нехай іде. Що мені до неї? Я зараз не в кращому стані!»

Дмитро заплющив очі, сподіваючись, що дівчина його не впізнає. Усі знають, що дівчата страшенно полюбляють ділитися одна з одною цікавими новинами. А Дмитро зовсім не хотів, аби про нього в училищі базікали на кожному кроці. Там про них із Русланом і без того, певна річ, розмов вистачає. А що училище? Ймовірніше, їх відрахують за порушення дисципліни та виженуть із гуртожитка.

– Дімо, тобі погано? Може, покликати лікаря?

Юнак розплющив очі.

– Ти до мене?!

– Звісно, – усміхнулася дівчина, – крім тебе тут нікого більше немає! Лікар дозволив мені побути з тобою лише кілька хвилин. Прийшла дізнатися, як ви з Русланом почуваєтеся.

– Ти знаєш Руслана? Це він попросив тебе сюди зайти?

– Ні, я сама. В Руслана я ще не була, в нього зараз тиха година. До того ж я його майже не знаю. Просто вчора в коридорі гуртожитку, коли виходила з кімнати брата, побачила на підлозі Руслана, а крізь відчинені двері у вашу кімнату – тебе.

– То це ти викликала швидку?

– Так.

– О-о-о, відтепер ми твої боржники, спасибі.

– Припини, які боржники! Будь-хто на моєму місці вчинив би так само. Пощастило, що я вас вчасно побачила, слава Богу!

– Так... – Дмитро насилу перевів подих, обвів очима палату, заставлену різними хитромудрими апаратами, крапельницями. – Ще б трохи, і я...

– Ну, тепер усе минуло. Лікар сказав, що завтра тебе переводять у звичайну палату. Там будеш не сам, стане веселіше. Гаразд, прийду до тебе іншим разом. Зараз тобі не можна багато розмовляти.

– Угу, спасибі. Ти приходь іще. А як тебе звати?

– Таня. Запам’ятаєш?

– Угу, запам’ятаю.

– Знаєш, Дімо, ти не проти, якщо я за тебе помолюся? Розумієш, я віруюча. Увесь цей час я за вас із Русланом молилася. І зараз хочу помолитися й подякувати Богу, що ви залишилися живими, що Він помилував вас і допоміг.

Запалені очі Дмитра здивовано дивилися на симпатичну окату дівчину, майже незнайомку, яка нізвідкіль з’явилася в їхньому з Русланом житті тієї критичної миті. Та не просто з’явилася й допомогла, а ще й молилася за них! Від неї відразу повіяло чимось загадковим, для Дмитра цілковито незвичайним. Звісно, він не міг зараз відмовити цій милій тендітній дівчині. Може, в наші дні молитися та вірити в Бога є дивацтвом, але хто він такий, аби когось засуджувати?

Дмитро згідно кивнув, і Таня почала тихо молитися:

– Господи, я дуже вдячна Тобі за Твою любов і милосердя, що Ти залишив Діму й Руслана тут, на землі. Слава Тобі за це, Господи! Ти дав їм іще один шанс вижити, благослови ж їх зрозуміти сенс цього життя, віднайти Тебе. Ввійди в їхні серця, в їхні долі, щоб вони жили інакше. Прости їхні гріхи, Господи, очисти їх Своєю святою кров’ю, стань їм Батьком і Другом. Амінь.

Дівчина розплющила свої величезні очі, які під час молитви прикрила віями, й поглянула на здивованого Дмитра.

– От і все, видужуй. Якщо хочеш, я тебе ще відвідаю.

– Так-так, – ледь устиг прошепотіти пересохлими губами юнак.

Але Таня вже випурхнула з палати, залишивши його наодинці з новими бентежними почуттями та думками.

«Стань їм Батьком і Другом», – раз у раз пошепки повторював слова Таніної молитви приголомшений Дмитро. Може, це дівчисько й дивакувате, але як тепло стало на серці від її присутності! А як хотілося плакати під час її молитви! Тієї миті у Дмитра защипало в носі, як у дитинстві, коли він ішов до мами скаржитися на хлопчаків, які його ображали, і сльози застелили очі. Та й у ставленні Тані до нього було щось чисте, материнське. Певно, щирість і доброта. Треба ж! Вона не соромила, нічого не вимагала, а просто молилася. Дивна дівчина Таня наче прийшла з іншого світу, з іншої планети. Вона так не схожа на інших дівчат! Не манірилася, не жбурлялася вульгарними слівцями, а просто помолилася й пішла. Просила Бога, щоб вони з Русланом жили інакше. Наївно, звісно, зате щиро й так по-доброму. Дмитро заплющив очі, намагаючись відновити в пам’яті коротку зустріч із цією дівчиною, згадати все до дрібниць. На душі чомусь стало легше, і дуже захотілося якнайшвидше дожити до завтра, адже Таня обіцяла прийти. Немов теплий промінь світла прослизнув у похмуру палату відділення реанімації, прогнавши недавній відчай і безнадію.

Руслан у палаті лежав не один. Біля вікна стояло ліжко літнього чоловіка, який ні з ким не спілкувався. Навпроти, біля стіни, влаштувався 24-річний парубок. Він увесь час намагався розвеселити сусідів анекдотами, яких, здавалося, знав незліченну кількість. Руслану парубок більше припав до душі, тож він відгукувався на його анекдоти завзятим сміхом.

– О, як у вас тут весело! – ввійшла медсестра й зупинилася поблизу ліжка Руслана. – Тобі післязавтра додому. Гляди, смійся, смійся, та не забувай, що було!

– Нічого! Він наступного разу розумнішим буде, на помилках вчаться! – теревенив веселий сусід. – Свою дозу треба знати!

Руслан посміхнувся.

– Так, буду розумнішим!

– Ех ви, молодь, молодь! Самі, як слід, не живете й інших мучите! Ось і рости дітей!

Медсестра журливо махнула рукою і пішла геть із палати.

«Післязавтра додому, – полегшено зітхнув Руслан, і все його тіло охопило нетерпляче тремтіння. – Відразу треба сходити до Лимона. Але по-старому справи не підуть, ні за що! Почну поступово зменшувати дозу, а потім і зовсім «зіскочу з голки», як то кажуть. І все буде як раніше! Усе! І Дмитра треба переконати. Разом у це влізли, разом і виберемося». Від таких думок ставало легше. Руслан не втрачав надії звільнитися від наркотиків. Хлопцю здавалося, що він знає правильний шлях, а отже, все буде добре. Тільки думка про училище гнітила. Хоча тут зможуть батьки зарадити. Тато трохи погаласує, мама, як завжди, поплаче, а потім нічого, допоможуть. Він учора ввечері, коли батьки приїжджали в лікарню, уже пообіцяв виправитися і бути «зразковим хлопчиком». «Нічого, ми якось прорвемося», – заспокоював себе Руслан.

Аж тут до палати ввійшла тендітна симпатична дівчина. Незнайомка зупинила погляд на Руслані і привітно усміхнулася. Сусід біля вікна здивовано та жалібно поглянув на неї, сприйнявши за подружку Руслана. Веселун біля стінки присвиснув, гідно оцінивши дівчину. А Руслан гарячково пригадував: він десь бачив це обличчя, ці очі. Бачив зовсім недавно. Так, точно, тоді, того страшного дня! Руслан запам’ятав цей погляд, який пробивався до нього крізь чорні, божевільні тіні. «То це не марення! Отже, це і є та сама дівчина, яка, за словами медсестри, викликала швидку та супроводжувала нас до лікарні. Але навіщо? Хто вона така?»

Дівчина привіталася й запитала:

– Ти пригадав мене, Руслане?

Так, він пригадав. І не лише її великі довірливі очі, а й те, як вона, схилившись над ним, тривожно шепотіла: «Господи, врятуй його! Допоможи, Господи!» А потім Руслан зрозумів, що вона побачила Дмитра, і, заспокоївшись, провалився у страшний, тривожний сон.

– То це ти була там, у коридорі?

– Я, але це не важливо. Головне, що зараз у вас із Дімою все добре.

– З Дімою? Ти його бачила? Як він?

І Таня розповіла про свою зустріч. Руслана не пускали до друга, тому він дуже зрадів, почувши добру новину.

– Як ти опинилася в нашому гуртожитку? – продовжив допитуватися Руслан.

– Я ходила в гості до свого брата. Він цього року закінчує училище. А ви з Дімою теж? Тільки він навчається на іншому відділенні.

– Не знаю, що станеться з Дмитром. Може, залишать, а може, й виженуть з училища. А ти працюєш, чи теж навчаєшся?

Таня розповіла трохи про себе, й Руслан зауважив, що вона скромна й не з балакучих. Отже, можна заспокоїтися: в училищі про них із Дімоном не розповідатимуть барвистих історій.

– Ну все, мені час іти, – Таня простягнула Руслану невеличкий пакунок. – Це тобі. Почитай, щоб не нудитися. Переконана, це допоможе тобі побачити життя інакше.

Руслан поклав згорток на тумбочку біля свого ліжка і, важко ступаючи, вийшов у коридор провести свою незвичайну відвідувачку, яка і йому припала до душі.

– Нічогенька дівчинка! – почув Руслан від молодого сусіда по палаті. – Врятувала тебе, ще й у гості прийшла. Видно, ти запав у її великі очі. Стережися, хлопче!

– Дівчина як дівчина, – відгукнувся Руслан, намагаючись не виказати своїх почуттів.

– А що вона тобі принесла? Може, книжечку мені залишиш, тобі все одно післязавтра додому?

Руслан важко опустився на ліжко. Високий, русявий, гарний юнак після всього пережитого здавався постарілим і втомленим від життя. Без особливого ентузіазму Руслан розгорнув Танін пакунок. Хлопець і раніше не виявляв зацікавлення до читання, а тепер, коли все тіло нило й паморочилося в голові, йому зовсім не хотілося брати до рук книжку.

– Зараз лишень погляну, що вона принесла, і можеш відразу забирати, – пообіцяв він сусідові.

У руках Руслана була невеличка книжечка у простій палітурці. На обкладинці великими золотистими літерами написано: «Євангеліє», а трохи нижче дрібнішим шрифтом: «Новий Завіт Господа нашого Ісуса Христа».

– Що це? – Руслан із подивом дивився на букви.

Сусід вихопив книгу з його рук, покрутив її, розглядаючи з усіх боків, за звичкою присвиснув і випалив:

– Ото дає! Ну і справи! Твоя спасителька віруюча! Видно, хоче в секту свою затягнути. Вони завжди так, спочатку допомагають, а потім у секту тягнуть, сам, певно, чув. Зараз про це й у газетах пишуть, і по телику передачі показують. Сект цих розвелося! – сусід знову присвиснув, жестом доповнивши сказані слова.

Руслан знову взяв книгу і ще трохи її погортав:

– А дівчисько начебто нічого, треба ж!

– Так, але в людях ти не розбираєшся. Я відразу помітив: удає із себе таку ніжну й тендітну, просто овечка. Теж мені янголятко! Ти, Руслане, наступного разу краще жени її геть, і дружку своєму перекажи, що вона за птаха, бо затягне хлопця.

Літній сусід біля вікна не витримав:

– Та куди ж його тягнуть? Обох затягло, вже далі нікуди. Докололися до того, що ледве живими залишилися! А віруючі – хороші люди. У мого сусіда-баптиста сім’я дружна, діти гарні та слухняні. Всі б отакими були! Поганого від нього ніхто ніколи не бачив і не чув. А ось ви що? Одне горе від вас і вам самим, і людям.

Руслан поклав книгу на тумбочку, він не мав ані сил, ані бажання про щось сперечатися. Сусіди в палаті продовжували розмову, а хлопець ліг на ліжко і стомлено заплющив очі. Йому хотілося все добре обміркувати. Суперечливі думки й почуття не давали Руслану спокою. З одного боку, йому надзвичайно сподобалася нова знайома, яка вразила чуйністю і добротою. Невже все це тільки для того, щоб затягнути його і Дімона в секту? Для чого? Яка їй від цього користь? Він подумки повернувся у той страшний вечір і пригадав слова, які дівчина промовляла над ним там, у коридорі. «Ось чому тоді вона кликала на допомогу Бога. Вона молилася. У свої сімнадцять-вісімнадцять років, коли її ровесниці бігають по дискотеках, вона читає молитви!»

Однак репліки балакучого сусіда по палаті й усе, що Руслан раніше чув про сектантів, викликали в юнака почуття неприязні до своєї рятівниці. Тож він вирішив, що, попри приємну зовнішність, скромність та уявне душевне тепло, ця дівчина – просто наївна дурепа, тому її потрібно викинути геть із голови. Руслан почав міркувати, що в житті люди часто кудись потрапляють. Одні тягнуться до наркотиків, інші вірять у казки про Бога, а треті... Думки його почали плутатися, переплітатися, обганяти одна одну, й нарешті Руслан занурився у тривожний сон.

А в кімнаті жіночого студентського гуртожитку, схиливши біля свого ліжка коліна, тоді як інші дівчата пішли розважатися, Таня молилася Богу за двох хлопців, які геть заплуталися в житті. Вона добре розуміла, що, крім усемогутнього й люблячого Господа, ніхто не спроможний їм допомогти. Але це повинні зрозуміти й самі юнаки. Адже Бог ніколи насильно не ввійде в наше життя, тому людина повинна зробити перший крок. Свій крок до людей Господь здійснив понад дві тисячі років тому там, на Голгофському хресті, де помирав у страшних муках за кожного, навіть найбільшого грішника. Сила Христової крові й зараз рятує від полону гріха, тільки потрібно, щоб серце жадало спасіння. Про це й молилася Таня у своїй кімнаті. Вона так хотіла, щоб Діма й Руслан, яких Господь послав їй на життєвому шляху, дізналися, що в силі живого Бога – найпростіший і найправильніший шлях до спасіння.

Дмитро прокинувся рано-вранці в надзвичайно гарному настрої. Прийшла медсестра, зробила необхідні процедури й повідомила, що вже час із реанімаційної палати переселятися у звичайну. Але ця новина чомусь стривожила юнака.

– А якщо до мене хтось прийде, що тоді?

– І на кого це ти чекаєш? Чи не на вчорашню свою відвідувачку, га? – засміялася у відповідь медсестра.

Дмитро несподівано для самого себе зніяковів.

– Не тільки, до мене і брат може приїхати.

– Брат братом, а за дівчину не переймайся. Якщо знадобишся, вона тебе знайде. Вчора до твого лікаря ходила, все дізнавалася, де ти, що й до чого. Хороша дівчинка. Невже твоя подружка чи, може, сестра?

– Це ви в неї запитайте, якщо вона прийде.

– Та навіщо мені? Просто шкода дівчинку, та й тебе шкода. В мене ось теж дочка росте, і я б нізащо не хотіла видати її заміж за наркомана, боронь Боже.

Дмитро мовчав. Раніше він ніколи не називав себе наркоманом. Це було якесь страшне, образливе слово, що звучить як вирок. Він завжди втішався думкою, що наркоман – це той, хто вже не спроможний жити без цього дурману. А він іще не такий, він сильний. Але ось і результат. Він тут, а міг би бути і в іншому місці, звідки додому вже не повертаються.

Медсестра з жалем подивилася на високого худорлявого юнака з блакитними очима і, важко зітхнувши, пообіцяла:

– Якщо прийде дівчина, скажу, в якій ти будеш палаті. Тож швиденько збирайся, я допоможу, бо мені треба до інших хворих.

У новій палаті було світло й затишно. Лише два ліжка, шафа та два стільці. Дмитро, втомлений від різкого запаху ліків, із задоволенням втягнув у себе повітря й зайняв порожнє ліжко. На другому міцно спав молодий чоловік. Дмитро, подивившись на сусіда, вирішив, що під час знайомства буде соромно зізнатися про причину перебування в лікарні. Але, врешті-решт, можна щось вигадати.

Таня прийшла, коли на вулиці вже почав спадати вечірній сутінок. Цього разу дівчина була задумливою, її очі сумно дивилися на Дмитра.

– Як ти почуваєшся? – привітавшись, запитала дівчина.

– Добре. А ти як? Що з тобою? Вчора ти була зовсім іншою.

– Я нічого, – тихо промовила дівчина, але її вуста зрадницьки затремтіли.

– Умощуйся на стілець ближче, розповідай, – чомусь дуже по-свійськи раптом запропонував Діма. Йому було напрочуд легко спілкуватися з Танею. Перед нею не треба було прикидатися, когось із себе вдавати. Дівчина знала про нього все, та все одно ставилася по-людськи. Як можна по-іншому розмовляти з нею?: – То що трапилося?

Таня хвилину вагалася, потім дістала із сумочки книгу, кимось безжально розірвану на шматки.

– Ось... – і дівчина виклала все це на ліжко Дмитра.

– Що це? То через це ти така зажурена? Якийсь підручник із бібліотеки? Що, дорого коштує?

Але дівчина мовчала, здавалося, ще трохи – і вона заплаче. Дмитро почав розкладати клаптики на ковдрі, й незабаром перед ним з’явилася обкладинка. «Євангеліє» – золотисті літери розкрили таємницю книги.

– Це що, Біблія? Невже? – запитав юнак.

– Так, її частина. Розумієш, тут про Христа написано.

– Твоя книга?

– Моя. Мама подарувала на згадку про моє хрещення.

– Хрещення? Ну, гаразд, поговоримо про це потім, а зараз скажи, хто це так пошматував твою книгу.

– Руслан. Руслан порвав. Я дала йому почитати, а він... Адже міг би просто повернути. Навіщо ж рвати, правда?

– Отакої! – обурився Дмитро. – Він що, геть із глузду з’їхав?! Віддячив тобі, значить, ну хлопець дає! Як же це він?

Таня почала розповідати про свій візит до Руслана, як іще вчора все було добре, і він навіть провів її до дверей головного входу. А от сьогодні... Руслан заявив, що вона наївна дурепа та її треба рятувати від секти. Таня намагалася пояснити, як і в Кого вона вірить, розповісти про силу Божої любові, про спасіння, про гріх і пекло, як і для чого треба жити, але це дедалі більше розлютило Руслана. Як наслідок – пошматоване Євангеліє та грубі слова, які їй довелося вислухати у відповідь.

Дмитрові стало дуже шкода дівчину. Він погано розумів її ставлення до Бога, але було ясно, що для Тані це надзвичайно цінне та важливе. І те, як вона захищала свою віру, викликало у Дмитра повагу й захоплення. До того ж він добре пам’ятав її вчорашню молитву, в якій так щиро звучали побажання добра для нього, коли, здавалося, ніхто в цілому світі його не розумів і коли він сам себе ненавидів. «Навіть якщо і немає ніякого Бога, нехай собі вірить, – вирішив юнак. – Якщо це робить людей чистішими та кращими, хай так і буде».

– Таню, не переймайся ти так. Я попрошу в медсестри клей, і ми полагодимо твою книгу. Мені все одно тут нічим зайнятися. А ти завтра прийдеш і забереш її. Добре?

Дівчина кивнула у відповідь. А Діма зрадів, що завтра знову побачиться з Танею.

Хлопцю дуже хотілося її потішити, тож щойно дівчина пішла, відразу взявся до роботи, до того ж лікар дозволив йому зайнятися цією нескладною справою. Все ж краще, ніж просто так лежати. Медсестра підсунула до ліжка Дмитра тумбочку, принесла ножиці, папір і клей. Один клаптик сторінки з’єднати з іншим виявилося не так складно, хоча знесилений Дмитро втомлювався і від такої роботи. Але до вечора книгу було відновлено, навіть сусід по палаті йому допомагав, і разом вони почали її читати. Про цю незвичайну книгу чули всі люди, та мало хто її читав і знає, що в ній написано. Скільки суперечок у всі часи велося навколо Євангелія! Але жодні суперечки і навіть вороже ставлення не заважає його існуванню. Що ж у ньому?

Євангеліє від Матвія – перша частина цієї книги. Сусід Дмитра читав уголос. З’ясувалося, що він учитель історії, і під час читання розповідав багато цікавих фактів, відомих сучасній науці. Коли ж читали про Христа, як Він ходив у різні землі, Дмитру чомусь відразу пригадалася Таня. Напевно, Ісус був так само скромним, щирим, простим, як і вона. А може, це вона схожа на Нього? Адже дівчина молилася, розмовляла з Богом, як із дуже близьким і рідним: «Стань їм Батьком і Другом».

Пізно лягли спати в палаті Дмитра. Медсестри переймалися, що хворі перевтомилися. Але ті почувалися щасливими й умиротвореними. Вночі Дмитру наснився чудовий сон. Він бачив невисоку гору, схили якої поросли квітучим чагарником, і дивовижного Чоловіка на її вершині. Навколо Нього юрмилися люди, а Він говорив і говорив, навчав їх дотримуватися заповідей Божих. Дмитру, який стояв у натовпі, багато в Його словах було незрозумілим, та голос Чоловіка, весь Його чудовий вигляд притягували, наповнюючи серце спокоєм і радістю. Раптом у натовпі промайнуло обличчя Тані. Дівчина, побачивши Дмитра, поспішила до нього і, взявши за руку, підвела до Ісуса. Адже на вершині гори був Він. «Будь йому Батьком і Другом», – попросила дівчина Ісуса, вказавши на юнака. І Чоловік підвівся, щоб підійти до Дмитра...

Руслану цієї ночі не спалося. Все згадувалися і згадувалися неприємні події минулого дня. А все так добре починалося. Вранці приїхали батьки з радісною звісткою – з училища їх із Дімоном не відраховують, а тільки на час навчання позбавляють стипендії та всіх студентських пільг. А ще місця в гуртожитку залишаються за ними, й завтра Руслан може повернутися у свою кімнату. Потім Дімона випишуть із лікарні, й усе буде як раніше, немов і не було цього жахіття з передозуванням. Уранці Руслан перебував у піднесеному настрої. А тут іще й сусід смішив, читаючи вголос принесене Танею Євангеліє і даючи такі дошкульні коментарі, що в юнака від сміху заболів живіт. У розпал веселощів у палаті з’явилася Таня. Ймовірно, вона багато почула крізь прочинені двері, тому мала приголомшений вигляд.

– Руслане, як ти можеш? Що ви робите? Поверни мою книгу!

Хлопець зніяковів від несподіваної появи дівчини, але сусід і тут не розгубився:

– А що, красуне, запишеш нас у свою секту? Ми з Русланом будемо добровольцями. Чи тобі тільки Руслан до вподоби?

Євангеліє було в руках у балакучого молодика. Таня, нічого не відповівши, спробувала забрати книгу, та Руслан випередив її:

– Як ти можеш вірити в цю маячню, як? Як може людина ходити по воді, небіжчик оживати на третій день і з’являтися де завгодно та перед будь-ким, не відчиняючи дверей?

– Ти читав книгу підряд чи уривками? – здивовано запитала Таня.

– Не вистачало ще читати підряд цю довгу казку! – посміхнувся сусід.

– Це не казка! Це Слово Боже, і воно змінює людей, їхнє життя! Розумієте?! Бог є, Він із занепалого, нікому не потрібного грішника, який загруз у гріхах, може створити чудову людину з високими помислами. Бог потрібен усім, без Нього ми загинемо. Він потрібен тобі, Руслане! Тому я і принесла Євангеліє, щоб ти дізнався про Нього. Тільки Бог допоможе тобі позбутися наркотиків, тільки Він!

Слова неабияк зачепили самолюбство Руслана. Що за нісенітницю верзе це дівчисько! Він має цілком достатньо сили волі та мізків у голові, щоб самому «зіскочити з голки»! Самому! Він уже все продумав, він не якийсь там слабак, ні! І хоч усе так сталося, то що, з будь-ким може таке трапитися. Та це зовсім не означає, що тепер треба бігти записуватися в якусь секту, падати на коліна й розбивати лоба об підлогу, благаючи когось про допомогу.

У Руслана від обурення потемніло в очах.

– Та хто ти така, щоб мені читати нотації?! Іди звідси геть і забирай із собою свої казки для наївних дуреп і беззубих баб!

Із цими словами Руслан розірвав невелику, але найважливішу на землі книгу, й жбурнув спантеличеній дівчині під ноги. Після такої емоційної сцени навіть балакучий молодик із палати Руслана проковтнув язик, а літній чоловік, який із тривогою спостерігав за всім, підвівся зі свого ліжка біля вікна, підійшов до Тані, підняв із підлоги розірвану книгу й, віддаючи дівчині, по-батьківськи сказав:

– Іди, рідна, що з них узяти! Хіба це люди? Іди, рідна, йди...

Таня притиснула до грудей пошматоване Євангеліє і, ледве стримуючи ридання, вискочила за двері. Такою її і запам’ятав Руслан. Коли дівчина зникла за дверима, в палаті запанувала напружена тиша.

Руслан добре усвідомлював, що накоїв дурниць і явно «перестарався» в розмові зі своєю рятівницею. Але що тепер вдієш?

– Звідкіля вона тільки взялася на мою голову зі своїм Євангелієм! – раптом невдоволено промимрив Руслан, геть забувши про те, що з ним було б, якби Таня не з’явилася вчасно в коридорі гуртожитку. Тепер юнакові зовсім не хотілося зустрічатися з цією незвичайною дівчиною. Навіть думка про неї викликала в Руслана роздратування та гнів.

А в кімнаті студентського гуртожитку, на своєму вузькому ліжку біля вікна, вдивляючись у зоряну далечінь і ковтаючи сльози, тихо молилася струнка великоока дівчина:

– Господи, я повинна їх прощати, повинна любити і благословляти, як це робив Ти. Навчи мене, Господи, наповни моє серце Твоєю любов’ю і Твоїм миром. Прости Руслана, Господи, благослови Його по Своїй великій милості й виведи його на шлях спасіння.

Молитися за Діму Тані було дуже легко. Вона серцем відчувала, що цього юнака глибоко зворушила любов Ісуса, яку сам поки ще не усвідомлює.

Наступного дня Руслан із лікарні повернувся в гуртожиток. Не встиг він переступити поріг своєї кімнати, як у двері впевнено постукали. Друзі у недолі прийшли привітати Руслана зі щасливим поверненням. Довелося приймати гостей. Незабаром на столі з’явилася пляшка оковитої та нехитра студентська закуска. Руслан знехотя відповідав на питання дружків, бо хотів забути останні події свого життя. Раптом до кімнати зі своєю звичною кислою посмішкою ввалився Лимон.

– О, Руслане! Ну ти даєш, хлопче! Радий тебе бачити! Дімон іще на курортах? Ох, не пощастило вам, чи ні, пощастило! Ги-ги!

Лимон, остаточно збившись, незграбно замахав руками і вмостився за стіл. Рудий, веснянкуватий, із хитрими гострими очицями, він здавався слизьким і незрозумілим типом. Руслану ж він подобався самовпевненістю і легким, майже зневажливим ставленням до всіх проблем.

– То що, Руслане, я тобі дуже потрібен? Чи як? – посміхаючись, він запитав так, аби не чули інші хлопці.

– Слухай-но, Лимоне, я вирішив «зіскочити з голки», розумієш. З мене досить, побалувався трохи, але вже час і зупинку робити. Допоможеш, а?

– А чого ж не допомогти? Зараз тобі треба поступово зменшувати дози. Зрозуміло?

– Чого ж тут незрозумілого? Відразу кинути я не можу. І так ледве до дому в лікарні дотягнув. Тільки грошей я не маю, розумієш.

– Ну, це дрібниці! Не все в цьому житті міряється грішми, друже мій дорогий!

Лимон обхопив плечі Руслана своєю важкою рукою в ластовинні, зазирнув йому прямо в очі й хитро підморгнув:

– Виручу тебе, не переживай. Заробиш, потім віддаси. Сьогодні тобі від мене подарунок, так би мовити, на честь повернення з того світу, ги-ги-ги!

Руслана раптом пересмикнуло: вперше сміх Лимона та його безбарвні, водянисті очі здалися огидними. Але що вдієш, коли тіло вже так і ломить від передчуття колишніх відчуттів, а в голові помутніло.

– Гаразд, Лимоне, ти справжній друг, – промовив Руслан, потиснувши руку хлопцю. – Тільки не забудь і про Дімона. Сподіваюся, за кілька днів він буде з нами.

– О’кей. Дімона не забудемо.

Таня також не забула юнака. Після занять в училищі вона знову поспішила до лікарні. Коли дівчина підіймалася холодними кам’яними сходами, серце голосно калатало у грудях. Хлопця вона застала за читанням Євангелія. До того ж він також, як і сусід Руслана, читав уголос. Таня з тривогою очікувала на його реакцію, коли, тихенько постукавши у двері, ввійшла в палату.

– О, Таню! Заходь, будь ласка, ти саме вчасно. Поясниш нам одне місце в Євангелії, ми не можемо зрозуміти дещо з Нагірної проповіді Ісуса, – жваво промовив сусід Дмитра. – Чи знаєш, зараз за новою шкільною програмою в підручниках з історії є кілька параграфів про Євангеліє. Я дещо для себе хотів би уточнити.

І зав’язалася жвава розмова. Таня не лише пояснила Дмитру та його сусіду незрозумілі місця, вона ще засвідчила, як сама навернулася до Бога, як Він одного разу змінив її життя, як став їй близький і дуже дорогий. Хоча дівчина й виховувалася в християнській родині, все одно її життя не відповідало Божим настановам, бігала з невіруючими подружками на дискотеки, знаходила заняття, які дедалі більше віддаляли від Бога. Але тепер усе інакше. Розчарована у друзях і житті, вона прийшла до Ісуса з молитвою покаяння, і Він прийняв, заспокоїв, утішив. Тепер їй так добре жити, щомиті приймаючи Його святу любов!

Дмитро та його сусід слухали Таню дуже уважно. І коли настав час розлучатися, попросили її залишити в них дорогоцінну книгу, яку вони так старанно підклеїли. Дівчина з величезною радістю виконала їхнє прохання. Дмитро почувався набагато краще. Сьогодні він вийшов із Танею в коридор, йому ніяк не хотілося розлучатися з цією щирою дівчиною.

– Ти завтра прийдеш, Таню?

– Напевно, якщо зможу. Тобі тут нудно, хочеш додому?

– Не хочу. Та й куди хотіти, знову в гуртожиток? Мені здається, там зовсім інший світ, який я не хочу бачити. Знаєш, я зараз дуже радий, що все так вийшло. Я не хочу жити як колись, розумієш! Раніше я сам себе ненавидів, а тут з’явилася ти зі своїми молитвами, з Євангелієм. Якщо насправді є Бог, є Той Ісус, про Якого написано у твоїй книзі, то я ще маю надію?

– Звісно! Я така рада, що ти це зрозумів. Бог любить тебе, Дімо, тому саме я знайшла вас із Русланом того вечора в гуртожитку.

– Так, знаєш, Таню, хочу попросити тебе як друга. Розумієш, я більше не хочу наркотиків, пиятик, гулянок, не хочу. Але боюся ломок, розумієш, боюся, я вже знаю, що це таке. Помолися за мене, я вірю у твої молитви. Помолися, щоб Господь звільнив мене. Можеш?

– Звісно. Я всі дні про це молюся. І за тебе, і за Руслана. Але зрозумій, Дімо, ти маєш сам із цим звернутися до Бога.

Юнаку здалося, що великі темні очі Тані зазирнули прямо в душу, і він зніяковів.

– Ти що, Таню, я жодної молитви не знаю, я ніколи в житті не молився.

І дівчина ще довго розповідала про молитву каяття, про народження згори, про присутність Святого Духа в серці людини. Багато що в її словах здавалося Дмитру дивним і незрозумілим. Але, головне, юнак серцем відчув, що потрібно попросити в Бога прощення за життя у гріху, без віри. Дмитра не треба було переконувати, що він грішник. Тягар огидних справ і вчинків гнітив його душу, що прагнула чистоти і святості й так потребувала Спасителя.

Таня пішла, а юнак іще довго задумливо стояв біля вікна у вузькому лікарняному коридорі. Зараз йому так хотілося побути на самоті, ще раз про все подумати, а головне – помолитися. Невже він зуміє зрозуміти, що його прохання про прощення, звернене до Бога, буде почуто і прийнято? Невже дійсно є Той, Хто здатний захистити його від страшних ломок, наповнить силою жити інакше, без гріха? Тепер Дмитро не сумнівався, що таке життя існує, адже підтвердженням цього була Таня.

Коли юнак повернувся в палату, в його серці панував спокій, якого він у своєму житті ще жодного разу не відчував. Цей стан Дмитру видався таким солодким, що не хотілося розмовляти. Було бажання просто жити, відчуваючи цей чудовий внутрішній спокій. Тепер ніхто з людей не зміг би переконати Дмитра, що Бога не існує. Адже зараз біля вікна, звернувшись у молитві до Господа, він незримо, але явно своєю змученою душею зустрівся з Його любов’ю, яка дарує нове життя.

– Що з тобою, Дімо? – запитав здивований сусід, побачивши спокійне, щасливе обличчя хлопця.

А в Руслана все знову пішло під укіс. Його захопило колишньою брудною хвилею. Всі мрії «зіскочити з голки» розвіялися, наче вранішній туман. Лимон знову зумів переконати, що треба робити вміло, обережно, тоді все в житті буде о’кей. Колишні друзі, колишні розваги, ніби нічого й не траплялося. От лишень Дімона не вистачало. Про нього Руслан згадував дуже часто, але все ніяк не знаходив часу відвідати друга в лікарні. Та чи варто? Адже за кілька днів його друг знову буде поруч. Одного разу в коридорі училища серед галасливої юрби однокурсниць Руслан побачив Таню, але вдав, що не помітив її, і швидко пройшов повз. А дівчина провела хлопця сумним поглядом, із тривогою подумавши, що незабаром Діма вийде з лікарні й повернеться в гуртожиток. Чи встоїть молодий, не зміцнений духом християнин у компанії старих дружків, серед колишніх спокус? Ці думки примушували дівчину раз у раз звертатися до Господа, благаючи Його про підтримку.

А Дмитро тим часом почувався надзвичайно щасливим. Хто б міг подумати, що в його житті все так обернеться? Відтепер дивовижний спокій і радість оселилися в його душі. Страх перед майбутнім, відчай і ненависть пішли геть. Хотілося молитися, всім свідчити, що Господь створив у його серці, та знову і знову читати невелику склеєну книгу, яку Дмитро тепер не проміняв би ні на що. Адже завдяки їй він дедалі глибше пізнає Того, Хто звільнив від гріха, позбавив його безсмертну душу жаху пекла і врятував її Своєю смертю на хресті. Таня щодня приходила відвідати нового брата у Христі. Вона багато молилася, щоб Господь захистив юнака від ломок, і раділа, бачачи повну свободу, яку Ісус подарував колишньому наркоману.

Дмитро з нетерпінням чекав дня виписки з лікарні. Адже там, у тому житті, хлопець мав стільки справ, які потрібно зробити, щоб усе привести до ладу. Найбільше Дмитру хотілося попросити вибачення в мами. За кожну її сльозу (а скільки було таких сліз!), пролиту через нього. Дмитро був щасливий, що тепер може молитися за свою маму, найріднішу та найближчу людину на землі, може подарувати їй свою синівську любов, аби всі рани в її серці загоїлися. Юнак мріяв розповісти своїм рідним про Бога, сподіваючись, що вони все зрозуміють та оцінять. Ще він хотів розповісти Руслану й усім своїм друзям про спасіння, про існування легкого та прекрасного шляху звільнення від наркотиків, цигарок і розпусного життя. Дмитру здавалося, що Руслан його неодмінно зрозуміє, адже вони завжди й у всьому розуміли один одного. Нічого, що він порвав Євангеліє, просто не зрозумів, не повірив, а Дмитро – це інша справа, з ним усе інакше... Ще юнак понад усе хотів піти до церкви, про яку так багато і натхненно розповідала Таня, аби знайти там нових хороших друзів, їздити з молоддю в євангелізаційні подорожі. Загалом, жити так, як він іще ніколи не жив.

І ось нарешті настав день виписки. Таня прийшла зустріти нового друга з букетиком перших весняних квітів. Дмитро дещо зніяковів, але був їй дуже вдячний. Юнак пошукав очима Руслана, але ні в коридорі, ні на вулиці біля лікарні його не знайшов. «Ну що ж, видно, дуже зайнятий», – дещо із сумом вирішив Дмитро. Таня провела хлопця лише до перехрестя, бо поспішала до церкви на спілкування з християнською молоддю. Вони домовилися зустрітися найближчої неділі на богослужінні.

Дмитро швидко дістався до гуртожитку. Нещодавно закінчилися заняття в училищі, тож Руслан має бути в їхній кімнаті. Серце Дмитра чомусь тривожно забилося, відраза до колишнього життя наповнила все його єство. Якби не Руслан, він вважав би за краще ніколи не входити в цю будівлю, де хлопці та дівчата, вийшовши з-під батьківської опіки, з дикою жадобою насолоди занурювалися в безодню гріха. Придушивши в собі неприємні почуття, Дмитро подумки звернувся до Бога й відчинив важкі вхідні двері гуртожитку.

У їхній кімнаті було тихо. Переступивши поріг, Дмитро відчув знайомий запах цигарок і спиртного. Руслан спав на своєму ліжку. Від грюкоту дверей і звуків Дмитрових кроків він здригнувся та розплющив очі.

– О, Дімоне! Нарешті, я тут тебе зачекався!

Руслан підвівся з ліжка, щоб зустріти друга, і Дмитро побачив його скляні, порожні очі. «Знову Руслан на голці, – розпачливо подумав він, але внутрішній голос повернув надію: – Та ж він нічого не знає про Бога, поки нічого! А без Бога він безсилий, і треба допомогти».

– Привіт, Руслане! – І Дмитро міцно потиснув руку друга.

Увечері в кімнату один за одним почали приходити хлопці.

Хтось вітав Дмитра з поверненням, хтось розповідав свої нові «подвиги», хтось кликав із собою на чергову вечірку. Одразу хлопці вирішили прийняти дозу наркотиків, аби в сірі будні додати більше яскравих, живих барв. Юнак безперестанно молився, щоб Господь підказав слушний момент, аби він зміг усім засвідчити про Бога і про своє нове життя. Подумки хлопець волав до Спасителя, щоб Той дав потрібні слова. І ось, коли вся весела компанія зібралася, коли хлопці вже дістали все необхідне, Дмитро демонстративно відійшов убік і взяв книгу, на яку, певна річ, ніхто не звернув уваги.

– Дмитре, ти чого? Ти що, вже? – здивувався хтось із гостей.

– Коли це ти встиг зарядитися, Дімоне? – пожартував Руслан.

– Так, я вже! Я вже вільний від цієї гидоти, хлопці, й почуваюся пречудово, – промовив Дмитро, радіючи нагоді заявити про своє відсторонення від наркотиків.

– Ти? І не відчуваєш ломок? Дурниці! Мабуть, у лікарні тебе чимось напихали потихеньку, щоб не було проблем, – додав інший гість.

– Розумієте, мені огидно все, що ви робите. Я вільний від цього! І все сталося дійсно в лікарні. Там я познайомився з однією дівчиною.

– А-а, любов! – хмикнув рудий юнак, обірвавши Дмитра.

– Ні, не те, зовсім не те. Вона розповіла мені про Бога, та й сама вона незвичайна: чиста така, щира, скромна. Книгу мені подарувала – Євангеліє. Тут написано всю правду про Бога, про Христа, про наше з вами життя. Загалом, я тепер християнин і почуваюся неймовірно щасливим. Я вам зараз усе розповім. Ви почекайте, не поспішайте, адже ви самі страждаєте від цієї гидоти. Ви самі себе вбиваєте! І я був таким. Подумайте, друзі, для чого ми живемо, навіщо?

– То ти, отже, тепер святим став? Тепер ти кращий за нас, адже так? – Очі Руслана налилися кров’ю, він підскочив до Дмитра й вихопив із його рук книгу. – А, знайома книжечка! Рятівниця наша дала, так? Ти в її секту добровольцем записався? Нівроку! Ми тепер тут усі дурні, грішники, а ти, отже, святий, чи не так? Подивимося, що за кілька днів ти нам проповідуватимеш, коли ось без цієї, як ти кажеш, гидоти не зможеш жити!

Руслан із презирством кинув Євангеліє на ліжко Дмитра й повернувся до хлопців. Вони зареготали, звернувши все на жарт. А в Дмитра клубок застряг у горлі. Йому було нестерпно шкода хлопців, шкода до болю в серці. Він не засуджував їх, ні, адже сам пройшов крізь цей страшний полон, мало не втративши життя. Він не мав права судити, знаючи про жахливу залежність і слабкість наркомана, а тільки хотів молитися, щоб міцніше триматися за руку Христа. Зараз Дмитро зрозумів, що словами йому хлопців не переконати. Ні, їм потрібно побачити його життя, його звільнення від гріха. Він мусить вистояти, мусить показати їм, що Бог є і Його сила перемагає найстрашніший морок.

Того вечора Дмитро залишився в кімнаті зовсім один. Дружки пішли без нього, наостанок посміявшись над ним. Але зараз юнак понад усе потребував спілкування із сильними духом християнами, тому нетерпляче очікував богослужіння.

А тендітна дівчина цього пізнього вечора, як завжди, крізь шибку поглядала на зоряне небо, й усе молилась і молилась Господу за юнаків із маленької кімнати студентського гуртожитку.

З приходом до церкви життя Дмитра набуло глибшого сенсу. За кілька тижнів він охрестився, перед Богом і людьми засвідчивши свою віру в Ісуса. В його життя ввійшло багато нових друзів, на яких можна покластися в найважчі хвилини, які готові молитися Господу про чужу біду та вчасно підставити своє плече. Щодня Дмитро дякував Богу за звільнення від наркотиків і полону розбещеного життя. З кожним днем юнаку дедалі важче жилося в гуртожитку, але щось підказувало: якщо він зараз піде, то старий, вірний друг Руслан та інші хлопці загинуть. Дмитро вважав своїм обов’язком молитися за них і всім своїм життям довести Божу правду та силу Євангелія.

Руслана неабияк дратувало, що Дімон став іншим, надто вже правильним. Спочатку він сподівався, що в лікарні друга поступово позбавляли наркотичної залежності й чимось підтримували. Але минали дні, а в житті друга нічого не змінювалося. Дедалі частіше вечорами, швидко зробивши домашні завдання, він зникав із кімнати з невеликою книгою у шкіряній палітурці й золотистими літерами на обкладинці. Це була Біблія, яку Дмитрові подарували в церкві на згадку про хрещення. Повертався юнак завжди щасливим і, терпляче вислухавши історії Руслана про його вечірні пригоди, з натхненням починав розказувати, де він провів цей час. Дмитро розповідав про проповіді, що лунали з церковної кафедри, про поїздки з християнською молоддю до сиротинця чи колонії для малолітніх злочинців, де було багато охочих слухати Слово Боже. Дмитро говорив Руслану про хлопців і дівчат, які прийшли до Ісуса й отримали звільнення від алкоголю та наркотиків. Після таких розмов Руслан мимоволі порівнював власне життя з життям друга й розумів, що їхні шляхи розійшлися.

А ще Дмитро навчився грати на гітарі, й ночами, коли його колишні дружки поспішали на побачення, брав ручку, аркуш паперу й, помолившись, писав пісні про Того, Кого тепер так любив, Хто Своєю смертю на Голгофському хресті довів Свою любов до всіх людей. Ці пісні Дмитро виконував не тільки на богослужіннях, а й тут, у маленькій кімнаті, Руслану та своїм колишнім друзям. Комусь ці пісні подобалися, хтось насміхався, а Руслан ледве стримувався, щоб не порвати блокнот із записами. В Бога на все відведено час – час сіяння та час жнив. Час сівби завжди буває дуже важким, Дмитро це добре розумів. Іноді він впадав у відчай від ставлення Руслана до його поглядів, а один випадок вразив до глибини душі.

Це сталося того самого вечора, коли Дмитро повернувся з молодіжного спілкування. Переповнений емоціями, він не помітив похмурого настрою Руслана й почав розповідати, як провів час у колі друзів, запрошував піти вдвох.

– Ти знаєш, Руслане, Господь так чудово діє серед молоді. Слава Богу, що я можу бачити це на власні очі. Сьогодні покаялася одна дівчина. Таня сказала...

– Таня сказала те, Таня сказала се, Бог, церква, Господу помолимося! Як ти набрид мені останнім часом! – роздратовано обірвав друга Руслан. – Не хочу тут тебе більше бачити! Забирайся звідси до своїх святош! – І, підскочивши до Дмитра, під наймерзенніші лайки, на які тільки був здатний, почав виштовхувати друга з кімнати. Дмитро несподівано спіткнувся і, не встигнувши відчинити двері, впав на підлогу. Руслан, ніби не розуміючи, що коїть, щосили почав гамселити колишнього друга ногами, а той, намагаючись підвестися, молився. Це ще більше розлютило Руслана. І хто знає, що було б далі, коли б не студенти із сусідньої кімнати. Вони прибігли на галас саме вчасно й відтягли знавіснілого Руслана від Дмитра. А юний християнин насилу підвівся з підлоги й, витираючи кров із розбитої губи, дякував Богу за всю цю ситуацію.

Наступного дня, дізнавшись про цю подію, Таня впевнено сказала:

– Знаєш, Дімо, мені здається, що в житті Руслана незабаром усе зміниться. Диявол бачить твою невідступність, твої молитви за друга та відчуває, що скоро його втратить. Це лукавий докладає всіх зусиль, аби ти зненавидів Руслана, припинив за нього молитися. Ще трохи, зовсім трохи, Дімо, й Руслан буде з нами, от побачиш!

У великих темних очах дівчини спалахнули радісні вогники. Її віра немовби передалася юнаку, і тепер він іще затятіше молився за друга. У гуртожиток Дмитро більше не повернувся, його прихистив самотній літній чоловік із церкви. Тепер старі друзі бачилися тільки в училищі, й Руслан уникав спілкування. Так минуло ще кілька днів.

Під час чергового молодіжного служіння Дмитро вийшов на сцену, щоб виконати перед своїми друзями нову пісню про Христа. Раптом двері церкви відчинилися, й рука юнака здригнулася на струнах гітари. Там, на порозі молитовного будинку, стояв його друг Руслан. Дмитро ледве доспівав до кінця, а потім підійшов до друга і провів на вільне місце. Руслан здивовано оглянув величезну залу. Він ніколи не думав, що тут стільки молоді!

Усі ці дні Руслан дуже нудьгував без Дмитра. До того ж хлопця гризло сумління за останні події в гуртожитку. І сьогодні Руслан вирішив відшукати друга в церкві й попросити його повернутися. В училищі він не наважувався це зробити: чи то соромився своїх дружків, які завжди крутилися поряд, чи то саме зараз настав час для їхньої зустрічі тут, у цій прекрасній церкві.

Хлопці та дівчата виконали ще кілька пісень, і після цього на сцену вийшов проповідник. Це був наставник молоді, якого в церкві всі любили й шанували. Спочатку Руслан ніяк не міг зрозуміти сенс слів, сказаних проповідником, немов хтось безжально змішував у голові всі думки. А потім йому раптом так захотілося палити, що ледь стримався, аби не вийти на вулицю. Він потроху, через силу, вслухався у проповідь, і вона дедалі більше його захоплювала.

А проповідник говорив про єгипетське рабство ізраїльського народу, як євреї до знемоги працювали на єгиптян, як страждали та вчилися молитися під керівництвом мудрого Мойсея. Проповідник порівнював це рабство з життям багатьох людей, які не знають Бога. Народжені в рабстві, не зазнавши вільного життя, вони були нещасними й не знали шляху до спасіння. І ось прийшов той, хто вказав їм на Бога, на Його любов і провід. А хіба в житті Руслана не так? Те ж мерзенне рабство, що так укорінилося і ввійшло у звичку. А Бог у Своїй любові та милості послав йому спочатку Таню, а тепер ось Дмитра. Слухаючи проповідь про ізраїльтян, які, переконані в любові Господа, повірили Мойсею, пішли за ним і здобули свободу, Руслан подумав про друга. Діма, його старий товариш, зрозумів та усвідомив своє рабство, повірив словам Тані – й ось він уже не в Єгипті. А Руслан? Руслан покладався на себе, вважаючи себе сильним і вольовим. А насправді він боявся зізнатися навіть собі, що вже давно раб, жалюгідний раб наркотиків і спиртного.

Невтішні думи Руслана обірвав заклик проповідника до покаяння:

– Хто ще хоче звільнитися від рабства гріха? Хто втомився від самого себе? Поспішайте до Бога, поспішайте до Ісуса! Він є шлях, істина і життя. Життя свободи, радості й любові!

Жодними словами неможливо передати, що коїлося в серці Руслана. Воно то стискалося від болю і відчаю, то переповнювалося радістю надії на нове життя, то карталося від сорому й сумнівів. Він побачив, як уперед один за одним вийшло кілька людей. Один високий плечистий хлопець, витираючи широкою долонею сльози, тремтячим хрипким голосом почав молитися:

– Прости мене, Боже! Я більше не хочу так жити, не можу. Прости мене й допоможи!

Аж раптом Руслана зсередини нібито щось штовхнуло. Те, що так боліло у глибині його серця, так мучило і стогнало, зараз вирвалося назовні. Руслан упав на коліна біля свого стільця і, ковтаючи сльози, благав:

– І мене прости, Боже! І мені допоможи, я теж не хочу так жити! Допоможи мені, благаю, спаси мене!

І раптом, уже нікого не соромлячись, він заридав. Юнак відчув, як зі сльозами з його душі зникає тягар, а натомість туди вливається тихий мир, ласкавий і чистий. Так, жоден, навіть найсильніший наркотик не може привести до такої насолоди! Як шкода стало Руслану своїх кращих юнацьких років, забруднених гріхом, що минули, бувши отруєними пекельним трунком! Як добре, що він зараз тут з Ісусом, Який його душі дарував свободу! Як добре тут, у церкві, серед люблячих Бога людей! Після молитви Руслан відчув, що на його плече опустилася міцна рука Дмитра – його кращого та любого друга.

А потім була спільна праця для Христа. За рік Дмитро з Русланом вирушили в місіонерську подорож країною. Минули роки. Дмитро й Таня побралися. Руслан щиро радів за своїх друзів. Зараз усі вони разом працюють у новій християнській церкві в маленькому містечку. В них багато труднощів і проблем, але друзі знають, що сіяти завжди важко. Та як радісно пожинати плоди своєї праці! Їх підбадьорюють листи матерів, які, бачачи зміни в життях своїх синів, самі стали щирими християнками.

Не думайте, що цю історію вигадано. В ній лише змінено імена, і я дуже щаслива, що в моїй країні живуть такі чудові люди, а точніше, мої друзі.

ДЕ НЕ БУВАЄ РОЗЛУКИ

Учора Надія отримала лист від бабусі. Старенька писала, що дуже хвора і коли б не допомога чуйних сусідів, то було б зовсім погано.

– Мамо, можна я поїду до бабусі? Будь ласка, мамо! – просила Надія.

Надійчина ненька допитливо поглянула на доньку. Що могла відповісти ця невисока жінка сімнадцятирічній дівчинці, яка так прагне вирушити в самостійну подорож? Надія благально дивилася на матір великими блакитними очима й ледве стримувала сльози:

– Мамо, а раптом бабуся помре й піде у вічність без Христа, як тоді? Я мушу їхати, мушу! – Дівчина поправила своє злегка скуйовджене довге світле волосся, закусила пухку нижню губку, ніби від болю, й чекала відповіді. На її кирпатому носику ще виднілися веселі дитячі веснянки, а на підборідді вимальовувалася невеличка ямка, така сама, як у тата.

З батьком вони не живуть разом уже чотири роки. Він пішов до іншої жінки, покинувши дружину, дочку й сина. Мама зібрала речі й із невеликого поселення в центральній частині країни переїхала з дітьми трохи північніше, до гарного містечка на березі мальовничої річки, де жили її родичі. Надія та її брат Сашко дуже важко сприйняли розлучення батьків, але ще важче було покинути любу бабусю, яка подарувала їм стільки любові та ніжності. Мама Надії теж із жалем розлучалася зі свекрухою, з якою вона мала завжди теплі та щирі стосунки. Батько приїхав на вокзал попрощатися з сім’єю, та мама до нього з купе не вийшла. Надя й Сашко просто не могли повірити, що відтепер він для них чужий. Від образи та відчаю діти ледве стримували сльози й лише помахали йому рукою.

Нове містечко зустріло їх привітно. Літня зелень надавала йому чистий і затишний вигляд. Родичі допомогли мамі влаштуватися на фабрику іграшок. Їй виділили невелику квартирку на околиці містечка, й діти з цікавістю досліджували нове місце проживання, заводили нових друзів і дуже часто писали бабусі. Одного разу на своїй фабриці мама познайомилася з віруючою жінкою, і незабаром Надія з Сашком помітили, що їхня ненька стала спокійнішою та радіснішою, немов знову набула втрачений після розлучення з батьком сенс життя.

Надія добре пам’ятає той день, коли вперше пішла з мамою і братом на богослужіння. У просторому приміщенні церкви було багато молоді та дітей, і Наді там одразу дуже сподобалося. Сашко з іншими хлопцями десяти-одинадцяти років пішов на заняття в недільну школу. Мама раділа, що її дітей тепер оточують хороші, добрі люди, що вони мають Бога, а ще є місце, де можна зігрітися серцем у хвилини смутку. Наступного літа мама охрестилася. Сашко почав відвідувати заняття церковного музичного гуртка та співав у підлітковому хорі. А Надія у свої 14 років з однією молодіжною групою вже відвідувала міські лікарні, де розповідала людям про Христа.

Бабусі найчастіше писала Надія. Мамі завжди було ніколи, а Сашко, утім і всі хлопчики, не міг довго всидіти за письмовим столом, йому ледве вистачало терпіння, щоб виконати домашнє завдання. Тільки під час канікул, та й то не завжди, він писав у рідне селище. У своїх відповідях бабуся в кінці листа іноді приписувала, що батько сумує за сином і передає дітям велике вітання, а іноді він надсилав їм гроші. Але Надія та Сашко, немов змовившись, удавали, ніби нічого про нього не чули й не знали. Надія писала бабусі про Ісуса, що Він їхній чудовий Спаситель, що тепер Господь піклується про них. Бабуся, яка виросла за сталінських часів, коли відкидали релігійність і придушували прагнення людини до Бога, таким новинам неабияк дивувалася, а одного разу надіслала мамі лист, в якому просила її отямитися та не втягувати дітей у незрозумілу секту. Після цього листа в маленькій квартирі на околиці містечка довго молилися за бабусю зі слабким здоров’ям і без Бога в серці.

І ось минули чотири роки. За цей час діти жодного разу не бачили батька й бабусю, і тут такий лист. Надія навчалася в художньому училищі, після якого, як і мама, збиралася працювати на фабриці іграшок. А поки тривали канікули, й цілих два місяці свободи чекали попереду. Оце було б чудово на весь цей час з’їздити до бабусі, поговорити з нею віч-на-віч і розповісти про Бога! Надія дуже боялася бабусиної смерті, проте найбільше її лякала думка про смерть без Христа.

Нарешті мама погодилася на подорож, узявши з Надії обіцянку хоча б двічі на тиждень писати додому короткі листи. Жінка підійшла до доньки, її голос затремтів, а на очі навернулися сльози:

– І обов’язково зустрінься з... батьком, донечко. Прости його і також розкажи йому про Бога.

Надія міцно обійняла маму, й раптом вони обидві розридалися. Їм було про що плакати: гріх роз’єднав їхню колись щасливу сім’ю, розлучив і змусив страждати.

О другій годині ночі потяг вирушив із міського вокзалу, й колеса ритмічно застукали по рейках. Надія зайняла своє місце у вагоні, а мама із Сашком повернулися додому. Попереду на них чекала неспокійна ніч. Брат засмучувався, що не поїхав із сестрою, а мама до світанку молилася й читала Біблію.

Надії теж не спалося. Вона поринула в дитинство, свої ігри з батьком, поїздки всією сім’єю до лісу по гриби, купання на озері. Згадувала бабусю, її затишну дерев’яну хатинку з різьбленими віконницями, де Надія полюбляла ночувати на канікулах і у вихідні, згадувала смачні бабусині пиріжки, її розповіді про минуле. У пам’яті Надії одна за одною поставали картини з колишнього життя. Серце то сповнювалося радістю від передчуття зустрічі з бабусею, то смутком через її хворобу, а ще закрадався страх від думки про батька та його нову сім’ю.

По обіді дівчина зійшла з потяга на знайомій станції. Їй було тринадцять, коли вони з мамою і братом звідси поїхали, точніше втекли від розбитого минулого в невідоме майбутнє. Звідси вона від’їжджала пересічною дівчинкою, а повернулася християнкою, яка розуміє своє призначення в житті та мріє допомогти знайти вічне життя тим, кого любить усім серцем. На невеликому вокзалі було малолюдно. Надія озирнулася, пошукала очима знайомих. Хтось же повинен її зустріти: перед своїм від’їздом із дому вона надіслала бабусі телеграму. Не знайшовши жодного знайомого обличчя, Надія підняла із землі чималу валізу й повільно по перону рушила до важких дверей будівлі вокзалу.

Раптом вона почула знайомий голос із приємною хрипотою:

– Надійко, донечко!

Дівчина здригнулася й озирнулася. Перед нею стояв батько. Її батько. Світле, злегка хвилясте, зачесане назад волосся, блакитні очі з тонкими промінчиками зморшок, що линули від куточків очей до скронь, несміливо усміхнені губи й підборіддя з маленькою ямкою посередині, зовсім як у неї. Очі батька дивилися на неї з благальною зажурою.

Надія поставила валізу й кинулася до батька. Вона уткнулась обличчям у його широке тверде плече, відчула міцні обійми його сильних рук і розридалася. Раптом Надія відчула себе маленькою дівчинкою, яка колись так само тулилася до цього плеча, шукаючи захист у скрутні хвилини. Вона пам’ятала ці мозолясті долоні, які лагідно гладили її волосся, просто як зараз. І їй хотілося кричати, кричати на весь світ: «Навіщо, навіщо все це минуло, хто дозволив цьому статися?» Піддавшись почуттям, Надія крізь сльози зашепотіла:

– Навіщо ти це зробив, тату, навіщо? Хіба ми були тобі не потрібні?

Батько пригорнув донечку до себе й цілував її мокрі від сліз очі та щоки, і вона відчувала, як тремтять його руки. А поруч стояли люди й дивилися. Можливо, серед них були ті, хто впізнав батька й потім захоплено розповідатиме іншим про все те, що трапилося на вокзалі. Але зараз цим двом було байдуже. Вони ще деякий час постояли на пероні, а потім батько, взявши за руку свою сімнадцятирічну доньку, повів її до машини. Сховавши валізу в багажник, вони рушили знайомими широкими, пахучими зеленню вулицями.

Переповнені емоціями, вони не могли говорити, тож їхали мовчки. Надії здавалося, що від першого ж батькового слова вона знову розридається. І зараз, сидячи в його новій гарній машині, дівчина у глибині серця благала Небесного Батька дати їй сили для мудрості та спокою. Машина зупинилася біля будинку.

– Ходімо, донечко. Бабуся зараз живе тут. Вона серйозно захворіла, і я взяв її до нас.

Надія розгубилася. Цього дівчина ніяк не очікувала. У мріях вона уявляла, що підійде до улюбленої маленької дерев’яної хатинки, розчинить, як у дитинстві, рипучі важкі двері, потім ще одні, легкі, що з коридору ведуть у кімнату, і побачить бабусю. Любу, рідну, можливо, хвору, яка лежить на своєму ліжку, але тільки вдома, а не тут... у чужому, незнайомому місці.

Надя нерішуче вийшла з машини й зупинилася біля яскраво пофарбованої хвіртки, чекаючи на батька, який діставав із багажника її валізу.

– Ходімо, донечко, не бійся.

Двері відчинив хлопчик років десяти, чорнявий, із величезними карими очима.

«Син тієї жінки», – промайнуло в голові у Надії, і їй одразу ж захотілося додому.

– Тато, тато приїхав! – радісно закричав малюк, який вибіг назустріч Надіїному батькові. Чоловік стримано поплескав хлопчика по маківці й мовчки зайшов у будинок. Надія слідом за батьком пройшла у простору чисту кімнату.

За столом сиділа красива, ще досить молода жінка, можливо, значно молодша від мами й тата. Її гарне чорне волосся було акуратно зачесане, великі карі очі допитливо дивилися на струнку збентежену дівчину. На руках жінка тримала того самого галасливого малюка, якому на вигляд було близько трьох рочків. Темноволосий, кароокий, на кругленькому підборідді чарівна ямочка, зовсім як у Надії... та батька. У дівчини промайнула думка: «Де я опинилася?»

З розгубленості її вивів слабкий старечий голос, що долинув з іншої кімнати:

– Сергію, ти вже привіз Надійку?

Дівчина, ніби знайшовши порятунок, не зронивши нікому ні слова, кинулася до дверей, крізь які линув голос. У маленькій, але так само чистій та затишній, як і перша, кімнаті на своєму улюбленому дерев’яному ліжку відпочивала бабуся. Як вона змінилася! Сині очі стали глибшими і світлішими, все обличчя вкрилося зморшками, а замість звичного вузлика сивого хвилястого волосся була коротка стрижка. Бліді губи крізь біль усміхалися Надії.

– Бабусю, люба моя!

Надія обійняла схудле слабке тіло старенької жіночки й відчула, як воно здригається від ридань.

– Онучко, яка ж я рада, що ти приїхала, моя люба! Думала, що вже ніколи тебе не побачу. А Сашко як? Він не зміг приїхати? Прикро... Як матуся? Чи не хворіє?

Бабуся сипала питаннями, притиснувши до грудей руки дівчини.

– Онучко, люба моя, а змінилася як! Виросла, красуне моя, на батька схожа, а очі які гарні, мамині. Як там вона, бідолашна? – Бабуся витерла сльози. – Ох горечко, горечко!

– Не треба, бабусю, я приїхала до тебе. Все добре. Розкажи краще, як ти, бабусенько.

– Мені вже недовго лишилося, дитинко, але це нічого, я своє прожила. Рак у мене, моя красуне.

– Як це, бабусенько? Ти, певно, давно хворієш. Чому ж нам раніше про це не писала?

– А що писати, дитинко? Тоді я почувалася краще. Навіщо вас даремно турбувати, і так клопоту вистачає.

До кімнати ввійшов батько, за ним слідом прийшли ті самі два хлопчики. Тут, у чужому домі, у присутності цих дітей, Надія чомусь соромилася батька, тому понад усе вона хотіла залишитися наодинці з бабусею. Схоже, що й батько не знав, як поводитися з дорослою дочкою. Чоловік сів на канапу навпроти бабусиного ліжка, на краєчок якого присіла Надія, а хлопчики розмістилися поруч із ним.

– Скоро буде готовий обід, донечко, а потім відпочинеш з дороги. Ця канапа тебе влаштує? Бабуся хоче, щоб ти була поруч.

– Так, влаштує, я ж ненадовго. За три-чотири дні поїду додому, – ледь чутно відповіла дівчина.

– Як це, Надійко? Ти писала мені, що приїдеш на два місяці, онучко.

– Я думала, ми будемо з тобою вдвох, бабусю, ти і я... Я не хочу залишатися тут. Вибач.

Батько з розумінням схилив голову, а старенька схлипнула:

– Не їдь так скоро, дитино, дай мені хоч перед смертю побути поруч із тобою.

Надія, ковтаючи сльози, лише міцніше стисла слабкі бабусині руки.

– Тату, мені треба до ванної кімнати, покажи мені, що де.

Батько пожвавішав і пішов показувати доньці будинок. У ванній кімнаті Надія залишилася одна. Їй хотілося молитися, молитися й молитися. Здавалося, всі її мрії розсипалися. Вона не раз собі уявляла, як приїде до бабусі в її хатинку й доглядатиме, що обов’язково зустріне батька, нещасного, зломленого життям, розповість їм про Бога; тато з бабусею покаються, він повернеться, й усе буде, як і раніше. Надійчина уява малювала день, коли вона приїде додому не одна, а разом із ними, й усі вони будуть невимовно щасливими. У мріях усе було значно простішим, а в житті виявилося геть інакше. Батько, здається, дуже щасливий у новій сім’ї, в нього навіть зростає такий гарний син, і гарна дружина допомагає доглядати за бабусею. Боже, що ж тут можна змінити?! Як бути? Де взяти сили жити тут і вдавати, ніби все добре, що все так і має бути?

– Господи, як мені бути? Нехай Твоє життя проявиться в мені, Твоя мудрість, любов і сила. Боже, допоможи мені! – шепотіли її губи.

Після молитви Надії полегшало. Вона відчула себе насамперед християнкою, місіонеркою в цьому чужому для неї домі. Коли Надія відчинила двері ванної, в невеликому коридорі вона побачила дружину батька, мабуть, та чекала на неї.

– Надю, мене звуть Ліда, для тебе тітка Ліда. Я розумію, зараз нам обом важко, та спробуймо допомогти одна одній. Я знаю, ти маєш повне право мене ненавидіти, але спробуй відкласти цю ненависть на потім, добре? Залишся в нас заради бабусі, заради батька. Бабусі дуже зле, лише ліки її підтримують. А вона так чекала на тебе, подаруй їй радість в останні дні її життя. А я спробую не заважати. Уранці я вирушаю на роботу, Олексійка на цілий день відводжу в дитячий садок. Тільки от старшого, Віталіка, поки нікуди подіти, хоча, може, ми щось і вигадаємо. Якщо мені на роботі дадуть відпустку, то я з дітьми поїду до мами. Тобі буде ще легше. Подумай про це, добре? Не поспішай їхати, бабуся й батько дуже перейматимуться через це, дуже.

Надія уважно слухала жінку, дивилася в її стривожені темно-карі, майже чорні очі й уже знала напевно, що в цьому домі залишиться на два місяці. Повернувшись у кімнату, вона повідомила бабусі й батьку своє рішення. Настрій у всіх відразу поліпшився, бабуся почала вголос мріяти про прогулянки разом з онукою в палісадник, а ще треба переговорити про все, що трапилося з ними за ці довгі чотири роки.

Нарешті тітка Ліда покликала всіх обідати. Бабуся випила кілька пігулок і з допомогою сина й онучки пішла до столу.

– Сьогодні в мене свято, обідатиму в їдальні, а не в кімнаті. Досить мені валятися, – йдучи до столу, промовляла вона й усміхалася.

Стіл було дійсно святково прибрано. Біля нього продовжувала клопотатися тітка Ліда. Батько посадив Надію на чолі столу, а сам сів поруч із бабусею. Олексійко та Віталік одразу почали їсти, а батько, допомагаючи дружині, розкладав їжу по тарілках. Для Надії все це було незвичним: вона завжди молилася перед споживанням їжі. Подолавши зніяковілість, дівчина рішуче промовила:

– Бабусю, тату, я писала вам, що ми стали віруючими. Тому перед їдою я звикла молитися. Сподіваюся, ви не будете заперечувати, якщо я зараз помолюся.

Очі батька стали такими ж серйозними, якими бували раніше, коли Надія приносила зі школи погану оцінку. Але він згідно кивнув своїй уже дорослій донечці. Бабуся з цікавістю дивилася, як онучка підвелася зі свого стільця, попросила встати всіх присутніх, окрім хворої бабусі, й, заплющивши свої великі блакитні, обрамлені довгими темними віями очі, почала молитву:

– Господи, всім моїм серцем я дякую Тобі, що Ти боронив мене в дорозі, за зустріч із татом і бабусею. Будь із нами тут, у цьому домі, я запрошую Тебе. Допоможи моїй любій бабусі, Ти бачиш, як їй зараз важко. Полегши, дорогий Господи, її страждання та зігрій її серце Своїм теплом. Допоможи татові та його сім’ї. Благослови матусю і Сашка, збережи їх від усякого лиха зі Своєї ласки. Благослови й цю їжу на столі, й руки, що її приготували. Слава Тобі за все, дорогий мій Батьку. Амінь.

Коли Надія розплющила очі, вона побачила обличчя бабусі, в очах якої застигли сльози. Тітка Ліда зніяковіло відвела погляд убік, а батько обійняв доньку і сказав:

– Дякую за молитву, Надієчко. Не знаю, хто навчив тебе так гарно і просто молитися, якщо мама, то спасибі їй. Я очікував від тебе докорів, а почув молитву.

Обід був дуже смачним. Після нього Надія відчула втому і з радістю відгукнулася на бабусину пропозицію відпочити. Розташувавшись на дивані в її кімнаті, вона швидко заснула.

Надію розбудив стриманий глухий стогін. У вікно зазирали перші зорі. Втомлену з дороги дівчину ніхто не став турбувати, і вона проспала вечерю. Надія швидко підвелася з канапи, підійшла до бабусиного ліжка й побачила спотворене болем зморшкувате обличчя:

– Бабусю, миленька, тобі погано? Бабусенько, скажи, що з тобою?

Старенька намагалася усміхнутися:

– Прости, дитинко, я тебе розбудила. Просто настав час робити укол. Скоро прийде Ліда. Вона медсестра й добре доглядає.

Дійсно, незабаром у кімнату тихо ввійшла тітка Ліда. В руках вона тримала шприц із набраними в нього ліками. Жінка вправно зробила бабусі укол, поміряла пульс, дала старенькій пігулки й побажала всім доброго сну. Від запропонованої вечері Надія відмовилася. Їсти не хотілося, та й краще бути тут, поруч із бабусею. Надія присіла на стілець поруч із ліжком, узяла у свої гарячі долоні суху, тверду бабусину руку, подумки помолилася і, боячись спізнитися, почала розмову про головне.

Дівчина розповіла, як вони поїхали до чужого міста, як сумували за батьком і бабусею, як часто вона, Надія, розбуджена маминим плачем, прокидалася ночами, як писала бабусі, що в них усе добре, хоча насправді було дуже важко починати нове життя, ще й без батька. Дівчина говорила про свою образу, що межувала з ненавистю, як сама страждала від цього почуття. А потім вони із Сашком помітили, що мама стала іншою, її роздратування кудись поділося, стих нічний плач, усе пішло на лад. Маму стали поважати на роботі, а вони, діти, освоїлися у школі. А все почалося з Біблії, із зустрічі з християнами, з відвідування церкви та перших боязких молитов. Надія намагалася пояснити бабусі, що Бог замінив їй батька, як і всім у її родині. Дівчина одну за одною розповідала історії про чудесні відповіді на молитви, пояснювала, що переживає у своєму житті кожен християнин, який щиро любить Господа. Надія говорила старій хворій жінці про вічне життя і про те, що буде з тими, хто не визнав Христа своїм Спасителем.

– Я привезла тобі Євангеліє, бабусю. Щодня я буду читати тобі цю книгу, добре? У твоєму житті наближається час, коли постанеш перед Богом. Ти добра, але якщо не віриш в існування раю, то не зможеш туди потрапити. Бабусю, знаю, що тобі тут багато чого незрозуміло, та я хочу, щоб у вічності ми були разом з Ісусом.

Старенька, заспокоєна ліками, дивилася на внучку й уважно слухала. Вона бачила щирість дівчини, та в її серці відбувалася важка боротьба. Все життя вона вважала, що Бога немає, бо на її пам’яті уряд безперестанно боровся із «сектантами». А скільки антирелігійної пропаганди лилося тоді на людей зі сторінок газет і книг, через телебачення! Навіть у найвіддаленіші села приїжджали пропагандисти з антирелігійними гаслами. Звісно, колись її батьки говорили про Бога, та це було так давно, що вже здається неправдою. Та й вони потім замовкли, адже люди, які говорять про Бога, за тих часів у шані не були. А тепер її юна, красива, розумна внучка так щиро, так зворушливо розповідає про Бога, ніби про щось природне, дуже доступне та зрозуміле. Старенька серцем відчувала її правоту й розуміла своє теперішнє становище: вона була на порозі смерті. Але розум, її розум, не готовий погодитися зі словами онучки. Надія поцілувала бабусю й запропонувала помолитися, і та не змогла відмовити. Зараз старенька найбільше боялася, що Надія поїде.

Дівчина біля ліжка хворої жінки схилила коліна й почала молитися. Вона благала Господа пробачити бабусі, відкрити її серце для сприйняття Божої любові, просила пробачити батькові за скоєний гріх, а також проявити до нього любов і милість. Коли ж Надія підвелася з колін, бабуся дякувала, що вона приїхала, і за те, що стала такою.

День у день Надія доглядала за бабусею, готувала для неї легку їжу, прала білизну, прибирала кімнату. Щодня вона читала вголос Євангеліє, пояснюючи одне місце за іншим, розповідаючи почуті в церкві історії з життя християн. Щодня дівчина молилася. Часто вечорами вона йшла в палісадник, де під пишними кущами бузку була лавка. Тут у тиші вона знаходила спілкування з Богом, черпала сили для кожного нового вечора і дня. Час минав, і дівчина переймалася, що так і не встигне переконати бабусю в існуванні Бога та прийнятті викупної жертви Христа.

З батьком Надія бачилася зрідка. Вранці він із тіткою Лідою та маленьким сином на цілий день їхав із дому. Старшого хлопчика, Віталіка, до кінця літа відвезли до матері тітки Ліди в сусіднє селище. Тільки ввечері вони втрьох поверталися додому, але Надя, немов уникаючи їх, усамітнювалася з бабусею в її кімнаті й почувалася тут спокійною. Звісно, вона розуміла, що повинна засвідчити про Христа батькові та його дружині, але для цього поки не знаходила в собі сили. Щовечора батько заходив у кімнату провідати хвору матір і хоч трохи поспілкуватися з дочкою. А після короткого спілкування з ним Надія приходила сюди, в цей маленький садок перед будинком.

Так минув майже місяць. Якось увечері Надія задумливо сиділа на лавці. Зараз їй понад усе хотілося додому, вона вже сумувала за мамою і братом. Удень вона надіслала їм чергового листа, в якому писала не про батька та його нову сім’ю, а про бабусю, як змінилося селище, про свої зустрічі із сусідами, яким вона подарувала привезені із собою Євангелія. Ці зустрічі були дуже короткими, тільки коли дівчина ходила у крамницю чи в аптеку. Але в маленькому Надійчиному записнику збільшувався список імен тих, за кого вона має молитися. Надія просила маму і брата посилити молитву за бабусю.

Раптом роздуми дівчини порушив любий з дитинства голос із приємною хрипотою:

– Відпочиваєш, донечко?

Батько взяв Надію за руку. В його очах була та сама благальна зажура, як і першого дня їхньої зустрічі на вокзалі:

– Тобі важко тут? Ти наче уникаєш мене.

– Так, мені важко, дуже важко спілкуватися з тобою, тату. Адже тепер ти ніби не мій. Я не знаю, як із тобою говорити, як поводитися. Тепер усе вже не так, як було раніше, тату. Ти сам це знаєш.

– Ти пробач мені, Надійко. Я хочу, щоб ви із Сашком мене простили. Я не буду виправдовуватися. Де знайти такі слова? Просто вибачте, якщо зможете.

– Ми спробуємо, тату. Але ми навряд чи будемо зустрічатися з тобою після смерті бабусі.

Вони помовчали. Над їхніми головами тріпотів листям бузок, нічна фіалка п’янила ароматом, а вечірня прохолода створювала затишок. Допитливий місяць із зоряного неба осявав їхні обличчя, такі схожі одне на одного.

Нарешті батько запитав:

– Як зараз мама, донечко? Я іноді писав їй, але вона не відповідала.

– Як мама? А як ти, таточку? Я хочу знати, як ти?! Як ти жив усі ці роки без нас, як примудрявся бути щасливим? Поясни, я цього не розумію. Попереду на мене чекає заміжжя. Як мені будувати своє майбутнє, тату, якщо не можна вірити людям?

Батько знервовано захитав головою:

– Життя дуже складне, Надійко. Не думай, що мені було легко, що я просто так викинув вас із серця, й по всьому. Щодня я прокидався з думкою про вас: що поробляєте, чи здорові, чи не образив хто, а щоночі засинав із бажанням вас побачити. Але занадто багато зроблено того, чого вже не змінити!

– Це називається гріх, тату. Якби не Бог, не церква, не зустріч із християнами, які живуть, уникаючи гріха, і ненавидять зло, не знаю, як би ми жили. Не знаю, як би я могла мріяти про майбутнє, не боятися жити. В нашу сім’ю ввійшов гріх, скоєний тобою, тату. Але тепер ми маємо іншого Батька, Який ніколи не зрадить і не покине. Він завжди готовий зрозуміти і пробачити. Це Йому, моєму Небесному Отцеві, я довірила своє життя, тату. О, якби ми знали про Нього раніше, коли ти був іще з нами, нічого б цього не сталося! Ти питаєш про маму. Вона в нас молодець, вона сильна. Бог дав їй сили піклуватися про нас, допоміг їй упоратися із болем, якого ти завдав. Вона й зараз молиться за тебе, тату. Я чула не раз її тихі нічні молитви в нашій маленькій квартирі. Заспокойся, вона простила тобі, Господь допоміг. Вона й нас навчає прощати. Ми не засуджуємо тебе, татусю. Але я маю ще Небесного Батька, і з Ним у тебе також буде зустріч. І якщо ти не покаєшся перед Богом зараз, поки живеш на землі, потім може бути запізно.

Батько здивовано дивився на струнку дівчину з великими блакитними очима, з хвилястим чубчиком на лобі, з веснянками на кирпатому носику, пухкими губками й милою ямкою на підборідді. Невже все це говорить його донечка, його маленька Надійка? Де вона взяла стільки мудрості, де знайшла такі слова, які дощенту пронизують його сумління? А він, дорослий чоловік, батько, поряд із нею почувається винуватою дитиною.

А вона продовжувала:

– Щовечора перед сном я читаю бабусі Євангеліє. Якщо хочеш, тату, приходь зі своєю дружиною послухати. Я скоро поїду, проте не знаю, чи приїду ще. Я б дуже хотіла, щоб ти не жив із почуттям провини. А зняти з нас провину, звільнити від гріха здатен тільки Ісус.

– Як це, Надієчко?

– Він наш Бог. Коли ми сповідуємо гріхи перед Ним, зізнаємося в них і просимо вибачення за скоєне, Він прощає нас – і наше сумління стає чистим. Він дає нам сили жити по-іншому, перемагати гріх. Я пам’ятаю, що, поки не покаялася, ніяк не могла тобі пробачити. Я навіть ненавиділа тебе, тату. А потім Бог дав мені мир, прощення і любов.

– А в чому каялася ти, моя чиста, безгрішна дівчинко? Чим ти встигла прогнівити Бога?

– Тату, хіба в моєму житті ніколи не було брехні, непослуху батькам і багато іншого? Та головне – я не вірила в Ісуса. Це найбільший гріх перед Богом.

Того вечора батько й донечка ще довго спілкувалися, вперше так відверто.

Перш ніж повернутися у дім, він сказав:

– Я пишаюся вашою мамою, що вона виховала вас із Сашком такими. Мені дуже соромно перед вами, донечко. Я не гідний вашої матері та дуже їй вдячний за вас, таких гарних дітей. Спасибі їй за все!

Тепер щовечора, коли батько приходив у бабусину кімнату, Надія не поспішала піти, вона брала Євангеліє і читала вголос. Іноді, вклавши синочка спати, до них приєднувалася тітка Ліда. Подолавши зніяковілість, Надія, як могла, намагалася і їй пояснити шлях спасіння.

Одної ночі Надія прокинулася, як це траплялося й раніше, від бабусиного стогону. Але цього разу крізь стогін старенька наполегливо кликала дівчину:

– Надійко, дитинко, помолися, мила. Я помітила, коли ти молишся, мені легшає. Хочу помолитися з тобою, Надійко, як ти мені казала. Хочу попросити в Бога прощення за все. Душа в мене болить, на серці важко, мені страшно. Страшно помирати, онучко!

– Ти віриш у Нього, бабусю? – запитала Надія, схиляючи коліна біля ліжка бабусі.

– Тепер вірю, Надійко. Вчора твоя мама надіслала мені листа. Ти стільки молишся за нас, стільки читаєш і розповідаєш. Ти живеш у нашому домі, мов янголятко. Твої ровесники зовсім інші, я ж не сліпа. А тут іще мамин лист. Хіба ж можна тут сумніватися? Треба поспішати, Надійко, я хочу помолитися!

Дівчинка подивилася на викривлене болем бабусине обличчя, на сльози, що струмками ллються з потьмянілих очей, і почула, як з її блідих вуст зірвалося довгоочікуване:

– Прости мене, Господи, прости за грішне моє життя! Прости, що жила і про Тебе не думала, прости, Боже, благаю, прости! Спаси мою душу, а коли помру, візьми мене до Себе, Господи!

Надія слухала і плакала. Вона дякувала Богу за ласку, яку дано її любій бабусі, за те, що вона вчасно й не дарма приїхала в цей дім.

Після молитви очі бабусі просвітліли. В її серце незримо ввійшли небесний мир і дивовижне світло Христа, що опромінює всіляку пітьму та руйнує страх смертної тіні. Потім вони читали Євангеліє, а після цього бабуся, вперше за довгі місяці хвороби, заснула без уколу і спала довго та спокійно. А Надія, сидячи біля вікна, читала мамин лист, який їй дала бабуся:

«Дорога матусю! Нехай мир Божий осяє ваше серце!

Я хочу сказати, що дуже вас люблю. Спасибі за вашу любов до мене та моїх дітей. Бачить Бог, я ніколи не тримала на вас зла. Зараз, я знаю, вам дуже важко, ми з Сашком багато молимося за вас і мріємо, щоб ви впустили Ісуса у своє серце, прийняли спасіння для своєї безсмертної душі. Вибачте й вашого сина, нехай він буде щасливим у своїй новій родині. Знаю, як вам було важко змиритися з його рішенням, але ви вибачте. Що можна очікувати від людей, які не знають Бога, беззахисних перед гріхом і дияволом? Я не засуджую його, а молюся за нього, його дружину та синів. Нехай хлопчики будуть щасливими. Я вже не плачу за розбитим життям. Попереду в мене прекрасне вічне життя з Богом, і тут я радію спілкуванню з Ним. Він узяв на Себе турботу про мене і дітей. Без Нього я не впоралася б, а тепер у нас усе добре. Нехай благословить вас Господь і нехай полегшить Він ваші страждання. Цілую вас та ніжно обіймаю. Ваша Галина».

Прочитавши лист, Надія зрозуміла, що мама знала про народження сина в сім’ї батька. А що ще знала її мама, ця сильна духом жінка? Надія засинала з молитвою за маму, благаючи Бога зберегти та зміцнити її любляче серце.

Наступного дня всі в будинку дізналися про зміни, що відбулися з бабусею. Тепер уже вона переконувала свого сина, що Бог існує, бо, без сумніву, Він тепер живе в її серці.

У бабусиному селищі не було християнської громади, й Надія про це дуже шкодувала. Вона так хотіла, щоб після її від’їзду бабусю могли відвідувати християни. Тоді батько пообіцяв, що до останньої хвилини життя старої хворої матері читатиме їй Євангеліє.

Тепер у невеликій кімнаті затишного будинку побільшало на одну молитовницю. Іноді до бабусі приходили сусідки, іноді просто знайомі. Її обличчя тепер немов осявало світло спасіння, і в цьому домі було кому свідчити про Христа. Надія, слухаючи тихий, але натхненний голос бабусі, почувалася щасливою і з усього серця дякувала Богу.

Наближався день Надійчиного від’їзду додому. Батько приніс заздалегідь куплений квиток на потяг, і дівчина почала складати речі в невелику валізу. Тепер вона майже порожня, адже Євангелія, привезені з дому, вона роздала людям. Скільки було охочих отримати в подарунок цю чудову книгу! Скільки було й тих, хто приходив до неї помолитися, хто не хотів розлучатися з цією чудовою, чуйною дівчиною з далекого краю!

За три дні до від’їзду рано-вранці батько зайшов до кімнати бабусі.

– Надю, потрібно надіслати мамі телеграму, щоб вона зустріла тебе, а дорогою заїдемо в одне місце. Але спершу швидко снідати.

Після сніданку Надія з батьком сіли в машину й поїхали селищем. За чотири роки воно значно збільшилося. Проїхавши новобудови, де зараз жила сім’я батька, машина в’їхала до старого району, де колись жили і вони, і бабуся. Серце Надії радісно затріпотіло, як і першого дня її приїзду сюди. Ось вони, рідні вулички! Батько зупинив машину біля невеликої дерев’яної хатинки з різьбленими віконницями. Старий паркан, той самий, через який любив перелазити Сашко, коли вони приходили до бабусі, вже злегка похилився. Якою ж маленькою тепер здалася Надійці хатинка, де вона так любила бувати! Батько повільно відчинив хвіртку, і через невелике подвір’я вони попрямували до хатини, відчинили важкі двері та зайшли всередину.

Усе навколо було як і раніше, за винятком деяких речей, які зараз перевезли до бабусиної кімнати. Батько сів на стілець біля вікна, а Надія неквапливо обійшла стареньку, ще міцну хатинку. Кожна кімната, кожна річ нагадувала дівчині щось далеке й безповоротне. Добре, що вони приїхали сюди зараз, а не раніше. Надії було б важко повертатися в новий будинок батька.

Потім вони машиною поїхали далі.

– Тату, а хто тепер живе в нашому колишньому будинку? Їдьмо туди!

Батько різко розвернув автомобіль, і вони опинилися на широкій зеленій вулиці. Очі Надії наповнилися сльозами.

– Може, не треба, донечко?!

– Ні, тату, поїхали, зі мною все гаразд.

Біля красивого доглянутого будиночка її дитинства в пісочниці грали малюки, а у дворі якась жінка розвішувала білизну.

– Не будемо заходити, просто постоїмо тут, – запропонувала Надя.

Вона підійшла до старої верби, в гіллі якої вони з братом колись майстрували собі хатинку.

– Тату, поглянь, наше дупло стало ще більшим! А пам’ятаєш, як Сашко застряг у ньому головою? Мама тоді так злякалася, тебе всюди шукала. Я сказала Сашку, що ти прийдеш і спиляєш дерево. Він злякався за вербу і сам витягнув голову. Який він був подряпаний тоді, пам’ятаєш?

– Пам’ятаю, люба донечко, – сумно відповів батько.

– А на стовпі хвіртки ти робив зарубки, вимірюючи наш зріст. З одного боку стовпа – Сашкові, а з іншого – мої. Вони ще збереглися, ходімо подивимося!

Дівчина поспішила до хвіртки, батько пішов за нею слідом. Від забору війнуло свіжою фарбою, але зарубки на стовпі чітко виднілися.

Діти в пісочниці хором привіталися з батьком:

– Здрастуйте, дядьку Сергію.

– Привіт, хлопці!

Надія з подивом дивилася на свій бік стовпа. Остання зарубка ледь діставала їй до плеча.

– Тату, дивися, як я виросла. Це скільки ж мені було? Тринадцять років, треба ж! А який був Сашко! О, тепер він уже мене наздогнав. Ти б тільки бачив!

Батько дивився на доньку і бачив у ній не серйозну дорослу дівчину, а свою маленьку щебетушку Надійку. Чоловік зробив би все, щоб повернути назад той час, коли раз на місяць увечері він виходив зі своїми дітьми сюди, до цієї хвіртки, і маленьким складаним ножиком робив на стовпі зарубки. Як раділи діти кожному сантиметру! А ще згадав, як одного разу плакав маленький Сашко, бо його зарубка три місяці поспіль не рухалася з місця. Тоді він посадив сина до себе на коліна і порадив більше їсти за обідом, аби виправити таку скрутну ситуацію. Він згадав, як часто сюди разом із дітьми виходила Галина, його дружина, і, сміючись, просила теж виміряти її невисокий зріст.

– Ходімо звідси, донечко, нам час.

– Авжеж, – немов прокинувшись від доброго сну, погодилася Надія.

Вони сіли в машину й поїхали геть. Надія ще раз озирнулася на будинок свого дитинства, який тепер для неї став геть чужим.

– Я пустив сюди квартирантів, а гроші, які вони платять, відкладаю для тебе, донечко. Мама про це знає. За рік зможеш їх забрати, тобі треба ще вчитися, жити на щось. Бабуся свій будиночок записала на тебе, а цей будинок потім я залишу вам із Сашком.

– Не треба, тату, не хочу, не хочу!

– Не відмовляйся. Ти ж сама вчила за все дякувати Богу, пам’ятаєш?

Надія закусила нижню губу, як завжди робила, коли було дуже важко. На пошті вони надіслали телеграму мамі й Сашкові, а потім виїхали із селища. Машина мчала повз їхню улюблену річку, де вони щоліта купалися, повз пшеничні поля, де збирали волошки для мами. Надія майже напам’ять знала кожен горбочок. За пів години батько з дочкою в’їхали до невеличкого містечка, районного центру.

– Тут живе мати тітки Ліди? Ти хочеш забрати Віталіка додому?

– Ні, вона живе не тут. Ми не за ним сюди приїхали.

Батько припаркував автомобіль біля великого нового торговельного центру.

– Ходімо, донечко, хочу купити вам із Сашком подарунки. Шкода, що він не приїхав, дуже шкода. Тільки не пручайся. Дозволь хоч це для вас зробити. Мені теж важко, зрозумій, я не можу відпустити тебе просто так.

Вони обійшли всі крамниці, й на прохання батька Надія обрала взуття для себе й Сашка. Батько нерішуче зупинився біля жіночого взуття 35-го розміру.

– Надю, як ти гадаєш, мама прийме від мене подарунок? Ось її розмір, зовсім дитячий.

Надя промовчала, не знаючи, що відповісти. Батько тим часом вибрав туфлі на підборах.

– Такі Галина раніше носила.

– Зараз не носить. Ноги втомлюються на роботі. Їй потрібні нижчі підбори, – сумно зауважила дівчинка.

– Добре, вибери сама, але ці теж купимо. Нехай будуть на вихід. Будь ласка, Надієчко.

Вони ще накупили багато одягу, вибрали улюблені мамині парфуми, а потім зайшли до відділу іграшок.

– Навіщо сюди, тату?

Батько зупинився біля великої ляльки:

– Це та, що вміє ходити. Пам’ятаєш, у дитинстві ти про таку мріяла? Але ми тоді то будувалися, то важливіші потреби з’являлися. А тепер... тепер ти виросла. Донечко, може, купимо цю ляльку? Посадиш її у своїй кімнаті, й буде вона згадкою про мене.

– Я не маю своєї кімнати, татку. Ми живемо в невеличкій двокімнатній квартирі. Спальня для нас із мамою, а у великій кімнаті спить Сашко.

Ляльку вони все ж купили. Гарну, з блакитними, як у Надії, очима. Дівчина несла її в машину, як мрію, що з таким запізненням прийшла до неї з дитинства.

У день свого від’їзду Надія прокинулася дуже рано, але в домі вже смачно пахло пиріжками. З кухні долинав приглушений голос бабусі, й дівчина пішла туди. Бабуся сиділа у плетеному кріслі, а сусідка, старенька тітка Дарина, поралася біля плити, ліпила пиріжки.

– Ви що, сьогодні не спали, бабусю?

– О, не хвилюйся за нас, дитино, ми ще виспимося, – пожартувала тітка Дарина.

Надія підійшла, щоб обійняти бабусю:

– Люба моя, тільки не плач. На наступних канікулах я до тебе знову приїду. От побачиш.

– Добре, дитинко. Я і так вдячна Богу за твій приїзд, що ми з тобою побачилися. Ти для мене так багато зробила. Що б зі мною було без тебе? Тепер мені й помирати не страшно. Господь прийме мене до Себе – витираючи хустинкою сльози, промовляла бабуся.

Вони сиділи, міцно обійнявшись, поки всі інші накривали на стіл. Потяг Надії вирушав по обіді, тож частину пиріжків відклали їй на дорогу. А решту подали до сніданку. Тітка Дарина, прощаючись із Надею, обіцяла відвідувати бабусю і разом із нею читати Євангеліє. Батько був мовчазним, навіть тітка Ліда нервувала. Тільки Надія була спокійною, їй уже хотілося додому до мами та брата, з якими вона раніше ніколи так надовго не розлучалася. Бабусині очі блищали, осяяні світлом спасіння, а батько пообіцяв неодмінно дочитати її Євангеліє до кінця. Здається, Надія приїжджала сюди недаремно. У глибині її серця жевріла надія побачити бабусю ще й на наступних канікулах, якщо тільки вона не... Але про погане думати не хотілося.

Перед розставанням бабуся й онучка у своїй кімнаті ще довго й палко молилися. Потім бабуся передала Надії листи, які написала для мами й Сашка. Усі речі спаковано у валізу. Час безжально мчав уперед.

Раптом у двері їхньої кімнати постукали. Це була тітка Ліда. Вона запросила Надію на хвилиночку до себе в кімнату. Маленький Олексійко, побачивши дівчину, залишив іграшки і побіг їй назустріч. Малюк встиг до неї звикнути, і Надія, забувши образи, часто вечорами з ним грала. Тітка Ліда попросила Надю сісти, вказавши на маленьку канапу біля стіни.

– Надіє, ти вже їдеш, але спершу хочу тобі за все подякувати. Ти серед нас мов неземна. Поряд із тобою я почуваюся зіпсованою, брудною. Коли б... коли б раніше нас навчили, що є Бог, у всіх нас усе склалося б інакше. Прости мене, люба дівчинко, я забрала в тебе батька, забрала щастя. Мені важко житиметься, якщо не пробачиш.

Надія дивилася на красиву смугляву жінку й намагалася всім серцем її благословити. Звісно, тітка Ліда не розуміє й половини того, що заподіяло їй, Надії, розлучення тата й мами. А може, й розуміє. Адже її старший син Віталік теж зростає без рідного батька. Якщо так, то чому світ жорстокий?! Чому в ньому стільки бруду, болю, егоїзму?! Надія знала відповідь, як і жінка, яка зараз, ледве підбираючи слова, говорить про Бога.

– Я прощаю вас. Хай Бог благословить вас, тітко Лідо.

Дівчина встала і пішла до бабусі. Зараз відбудеться найважче – прощання з нею.

Батько привіз Надію на вокзал завчасно. Мабуть, хотів іще хоч трохи побути наодинці з дочкою.

– Надійко, бережи маму. Сашкові перекажи, хай не лінується, вчиться добре. Не знаю, як і де, та мені хочеться побачити Сашка... й маму теж. Пообіцяй, що наступного літа приїдеш із братом, навіть якщо бабусі вже не буде.

Батько подивився в очі доньки, бо вірив: якщо вона пообіцяє, то зробить.

– Не можу пообіцяти, тату. Все дуже складно. Не можу, вибач. І до нас у гості покликати не можу. В тебе інша сім’я. Що подумає твоя дружина? Та й мама цього не захоче.

– Знаю, донечко.

Вони ще довго сиділи: то мовчки дивилися одне на одного, то намагалися якнайшвидше висловити щось важливе, щойно згадане.

Нарешті з’явився потяг й оголосили посадку. Батько заніс Надійчині речі у вагон, і вони разом вийшли на перон. Надія знову вткнулася мокрим від сліз обличчям у плече батька, висока статура якого зараз мала жалісний вигляд. Він іще раз на прощання обійняв і поцілував свою донечку, а коли поїзд рушив, то під стукіт тяжких коліс повільно пішов із вокзалу…

Бабуся померла восени. Про це в невеличкій квартирі в далекому затишному містечку дізналися з телеграми. На похорон ніхто поїхати не зміг. Та чи потрібно це? Надія не хотіла бачити мертве тіло рідненької – їй легше згадувати променисті очі бабусі та її вуста, що стиха промовляють слова молитви. А зустріч, вона ні на мить не сумнівалася, ще обов’язково відбудеться. Але вже там, де не буває розлуки.

ДВІ ЧАЙКИ

Багаття яскраво палало, освітлюючи юні обличчя. Час ніби зупинився, ніхто не поспішав розходитися по наметах. Дехто між собою перешіптувався, хтось співав під гітару, а хтось просто мрійливо дивився на мерехтливі язички полум’я.

Велика галявина серед порослих густим лісом пагорбів, де молодіжний християнський табір знайшов собі притулок, цієї місячної ночі видавалася особливо мальовничою. Прекрасним доповненням пейзажу була вузька стрімка річечка, вздовж якої розташували десять невеликих наметів. Під старим крислатим дубом натягли навіс, під яким були дерев’яні столи з лавками. Тут усі обідають, а ще під час дощу відбуваються богослужіння. Сьогодні неподалік від цього місця горіло нічне багаття, стиха потріскуючи дровами.

Влада сиділа осторонь. Її коротке темне волосся гарними хвилями обрамляло обличчя з тонкими, правильними рисами. У великих чорних очах відбивалися непосидючі полум’яні язички. Маленькі пухкі губи немов застигли в ледь помітній усмішці. Струнка висока фігура дівчини здавалася ще крихітнішою на тлі могутніх дерев. Влада насолоджувалася запахом багаття, нічною прохолодою лісу та вслухалася у слова зворушливої пісні. Хлопці співали про Христа, про вічне життя, про що вона раніше навіть не знала і що тепер стало таким зрозумілим та дорогим…

Мама Влади рік тому пішла в засвіти. Батько одружився вдруге дуже скоро, і це неабияк ранило й образило дівчину. У свої вісімнадцять років вона ще не встигла змиритися зі смертю найдорожчої та коханої людини, а в її життя вже вривається хтось інший і до того ж намагається посісти мамине місце! Невже хтось має на це право? Влада ненавиділа чужу миловидну жінку, навіть батька ненавиділа. Його почуття до нової дружини здавалися їй блюзнірством щодо мами. Все життя дівчини перетворилося на пекельне вогнище образи та зневіри. І нікого навколо! Самотність давила дедалі дужче, здавалося, вона ніколи не скінчиться. Ще гірше стало, коли мачуха спробувала щось виправити в їхніх стосунках і цим ще більше розлютила Владу.

– Я маю тільки одну маму. Запам’ятайте це й не намагайтеся посісти її місце! – ковтаючи сльози, якось жбурнула вона в обличчя розгубленій жінці.

А потім в їхній квартирі з’явилася Біблія. Рівно три місяці тому, лише три. А скільки змін сталося з її появою! Цю книгу Світлані Сергіївні, дружині батька, подарувала на роботі приятелька, яка сама нещодавно навернулася до Бога. Світлана Сергіївна з великим натхненням узялася до читання. В неї, мабуть, також знесиленої від проблем у своїй новій сім’ї, залишився останній шанс – попросити допомоги в Бога.

Влада швидко помітила зміни в поведінці Світлани Сергіївни. Їй ніколи не забути вечір, який так кардинально змінив усе життя. Влада вже приготувалася до сну і, зручно вмостившись у своєму ліжку, вирішила дочитати цікаву бібліотечну книжку. Батько засидівся в сусіда за шахами, а чим займалася мачуха, Влада не цікавилася. Раптом у двері її спальні боязко постукали, й за хвилину дівчина побачила заплакане обличчя Світлани Сергіївни. Її довге світле волосся злегка скуйовдилося, домашній халат гарно облягав струнку фігуру.

– Владо, можна до тебе на кілька слів?

– Так, а що ви хочете? – приховуючи цікавість, відповіла дівчина на запитання жінки.

– Владо, хочу, щоб ти мене вислухала і пробачила.

Світлана Сергіївна боязко сіла у крісло неподалік від ліжка Влади.

– Дівчинко, люба, прости мене. Тільки тепер, із Божою поміччю, я зрозуміла, як сильно ми з батьком тебе засмутили, точніше, образили твої почуття. Ми винні, що вирішили жити разом відразу після смерті твоєї мами. І я ще наївно сподівалася на твою прихильність.

Світлана Сергіївна похитала головою, немов засуджувала когось іншого, а не себе:

– Знаєш, Владо, виявляється, на світі є Бог! Я страшенна грішниця, і те, що я тут, мій найбільший гріх. Ми ж навіть не розписані з твоїм батьком, і все складається так жахливо. Адже все без Бога. Знаєш, дівчинко, я вирішила піти, попросити у вас із татом за все прощення і піти. Минулої неділі я була в церкві й дізналася, що є зовсім інше, чисте життя, і я хочу жити таким життям. А ви вибачте мені заради Бога. Пробач, Владо, я молитимуся за тебе. Ось це тобі від мене, навіть не як подарунок, а те, чого найбільше потребує кожен із нас, а особливо ти зараз.

З кишені домашнього халата Світлана Сергіївна дістала маленьку книжечку. Влада прочитала золотисті літери – Євангеліє – і навіть не знайшла, що відповісти. Вона тільки дивилася, як ця дивна жінка вийшла з кімнати. Влада навіть не взяла з крісла залишену книгу, а просто, вимкнувши настільну лампу, повернулася до стіни, щоб усе обміркувати.

Рано-вранці, вийшовши до сніданку на кухню, Влада побачила там лише одного батька.

– Світлана Сергіївна поїхала, – майже прошепотів він доньці.

– Я не винна!

– Я тебе не звинувачую. Тобі й так дісталося. Сьогодні всю ніч вона пояснювала мені, як ми перед тобою та Богом винні. Чи пробачиш ти мені, Владо?

В очах дівчини заблищали сльози. Вона побігла у свою кімнату й, закрившись там, проридала весь день. Їй було шкода себе і так не вистачало мами. А ще раптом стало соромно за грубі слова перед Світланою Сергіївною.

Того вечора Влада прочитала Євангеліє від Матвія, і перед сном її губи прошепотіли:

– Господи, якщо Ти є, допоможи мені. Я не можу жити без мами, я не вмію без неї жити!

Тиждень був важким. Відчувалося якесь напруження між батьком і дочкою. На кухні вони готували по черзі, більше мовчали. Вечорами батько або йшов до сусіда грати в шахи, або просто сидів удома перед телевізором. Влада помітила, що в будинку з’явився раніше незнайомий запах перегару. Сусідки навперебій почали допитуватися, куди поділася Світлана Сергіївна.

У суботу ввечері батько з кимось довго розмовляв по телефону, а потім за вечерею запропонував доньці:

– Владо, може, сходимо до церкви, га?

Його погляд був незвично благальним. Влада уважно подивилася на батька. Ще красивий чоловік, невисокий, але міцний, підтягнутий, мама завжди ним пишалася. Хвилясте темне волосся, чорні очі, тонкі риси обличчя. Влада схожа на нього, тільки от почала обганяти тата у зрості. А він уже посивів, біля очей – промінчики зморшок, відкрите чоло теж у ледь помітних складках. Як йому не вистачає мами, їм обом це зрозуміло. Але треба жити далі!

– До якої церкви, тату?

– Світлана Сергіївна нас запросила, ходімо.

– Ну, якщо ти так хочеш. То це все через неї?

– І через неї також. Зараз вона каже та поводиться так, що це надто схоже на правду. Вона освічена жінка. Навряд чи помиляється.

У неділю вранці Влада з батьком уперше прийшли на богослужіння у велику актову залу колишнього профтехучилища. Влада ніяк не очікувала побачити тут стільки молоді, стільки людей із добрими усмішками та променистими очима. Батько з донькою знайшли вільні місця й, долаючи скутість, дивилися та слухали. Коли на сцену вийшла група молоді та заспівала пісню про любов Христа, Влада відчула в серці такий спокій, який відчувала в маминій присутності ще в дитинстві, коли та, пестячи донечку, саджала її собі на коліна, і пізніше, коли просто була поруч, була вдома. Потім хтось читав вірш про смерть і воскресіння Ісуса, а це Влада вже знала з Євангелія від Матвія, яке їй дала Світлана Сергіївна.

А потім була проповідь. Ще ніколи Влада не чула, щоб люди говорили так просто, доступно й надзвичайно зворушливо. Вона раптом відчула, що між Ісусом і мамою є щось спільне, а саме, що вони так однаково сильно її люблять! І навіть не виникало думки, що Ісуса може не бути. Він є, і Він її любить, як мама! І Він живий! І вона так потребує Його любові! Сльози застилали очі, коли вона вийшла до сцени на заклик до покаяння. А потім, після богослужіння, якось просто і по-доброму її обійняла усміхнена Світлана Сергіївна, і Влада вже нітрохи не цуралася її обіймів. За місяць Влада охрестилася, а потім покаявся і батько…

Зараз вона тут, у літньому християнському таборі, а батько та Світлана Сергіївна готуються стати чоловіком і дружиною перед Богом та благословення церкви. Влада рада і за них, і за себе. Все так добре, бо в їхнє життя ввійшов Ісус! Він замінив Владі маму. Як колись із нею, вона ділиться з Господом своїми проблемами, виливає перед Ним свої печалі, радощі та мрії. Він наче бере її до Себе на коліна, й усе навколо затихає, в серце входять мир і спокій. Після табору закінчуються канікули в училищі, і Влада обов’язково там розповість про своє знову здобуте щастя – життя з Богом.

Після закінчення училища вона неодмінно вступить до Біблійного інституту. Напевно, зараз ці хороші, світлі мрії освітлювали обличчя Влади яскравіше, ніж мерехтливі вогники табірного багаття. А на галявині лунали нові пісні, звучали свідоцтва. Але хтось із тих, хто сидів навпроти стрункої гарненької дівчини, не зводив із неї пильних очей.

Едуарду, а простіше Едику, вже 24 роки. Він приїхав до табору з братом, який також нещодавно став християнином. Навряд чи можна стверджувати, що Едик надто вже цікавився тим, що відбувається тут або в церкві. Просто хлопцю подобалася компанія щирих, чистих людей, які зовсім не схожі на тих, хто його оточував раніше. А ще парубку дуже подобалася темноволоса, з величезними красивими очима дівчина з незвичайним іменем Влада. Він не втомлювався дивитися на неї в церкві й у таборі, і, якби не вона, то навряд чи проводив свою довгоочікувану відпустку в лісі, в колі малознайомих людей.

Влада знову заслухалася.

Не цвяхи Тебе тримали на хресті,

І не люди завдавали Тобі болю,

То не цвяхи і не люди, а мій гріх...

Владі раптом захотілося усамітнитися, помолитися Христу і ще раз прославити Його за жертву на Голгофі, за любов і чистоту. Її серце палало першою полум’яною любов’ю до Бога, яку так важливо зберегти на життєвому шляху. Влада встала й пішла за намети, до берега річки. Там біля стовбура старого поваленого дерева дівчина схилила коліна, й солодкі сльози радості від спілкування з Богом заструменіли по її смаглявих щоках.

Аж тут дівчина відчула на своєму плечі чийсь дотик. Вона здригнулася, озирнулася й наче вперше в житті побачила високого, широкоплечого, русявого хлопця. Променисті очі дивилися на неї з явним захопленням. Вуста в широкій усмішці оголювали його здорові міцні зуби, і це робило парубка дуже привабливим. Влада, звичайно ж, бачила його в таборі раніше, але особливої уваги не звертала. Чому він тут? Що йому треба? Навіщо порушив її молитву? Напевно, він не знає, що це таке, інакше б ніколи так не вчинив.

– Владо, я тобі завадив? Ну, не хвилюйся, не треба. Я давно хотів із тобою познайомитися. Знаєш, ти просто диво!

– Ти про що?

Влада зібралася повертатися до багаття, але сильні руки перегородили їй шлях.

– Не поспішай так. Краще посидьмо трохи.

Едик указав на повалене дерево, і Влада вимушено сіла.

– Мене звуть Едуард, можна просто Едик. Цього року я закінчив інститут, між іншим, економічний, і працюю в дуже престижній нафтовій компанії. Зараз у мене перша відпустка, Владо. Я дуже радий, що приїхав сюди, дуже. Ось бачиш, ти про мене все відразу дізналася.

Парубок знову блиснув у темряві білосніжними зубами та широкою чарівною усмішкою.

– Не все, – впевнено та спокійно заперечила йому Влада. – Ти ж іще не християнин, адже так?

– Це що, в мене на лобі написано? Або відчула запах цигарок? Ну, може, поки й не християнин, але, скажімо, збираюся про це поміркувати. А хіба хороших людей, окрім християн, на землі не існує?

– Чому ж? Моя мама не була християнкою...

Вони ще довго говорили про спасіння, про Христа. Однак Влада у широко відкритих очах хлопця вбачала інтерес зовсім до іншого.

Нарешті дівчина підвелася:

– Мені час іти. Напевно, вже всі розійшлися. Не хочу будити дівчат у наметі. До завтра.

– Зажди, Владо! За кілька днів нам повертатися до міста, і я не хочу розлучатися з тобою так просто. Розумієш, ти мені дуже подобаєшся!

І раптом сильними руками Едик пригорнув дівчину до себе й, усупереч усім її намаганням вирватися, спробував поцілувати. Під чиїмись ногами захрустів сухий хмиз, і небажані обійми розімкнулися. Влада вивільнилася. До них підійшов керівник молоді, точніше, молодіжний пастор. Він стояв перед ними – невисокий, непоказний на вигляд, але сильний духом християнин. Владі чомусь зробилося дуже соромно.

– Владо, йди до себе. На добраніч, – промовив пастор.

Дівчина, мов пташина випурхнула з клітки, поспішила в намет.

– Сядьмо, Едику, – тільки й устигла почути сильний голос, який пролунав за її спиною.

Дівчата в наметі вже вкладалися спати.

– Де ти блукаєш, Владко? – поцікавилася Лариса, весела пухкенька дівчина з кумедними веснянками на кирпатому носику.

– Ходила молитися до річки. Ви так добре сьогодні співали! – відповіла Влада.

– Молитися? – іронічно перепитала Світлана, негарна дівчина у важких окулярах. – А я думала на побачення. Чи, може, не так?

– Про що ти, Світлано?

– Я сама тебе з Едиком на річці бачила, сиділи, мов два голубки. А хлопці навіть помітили, як ви обіймалися. Адже так?

– Ні, не так, точніше, зовсім не так, дівчата! Я не хотіла, це він. Зараз я вам усе розповім.

Сховавшись під ковдрами, дівчата розмовляли ще дуже довго. Влада намагалася розповісти, що трапилося, однак її слова звучали як виправдання. Лариса намагалася її втішити й підбадьорити, а Світлана тільки хмикала.

Незабаром дівчата заснули, а Влада уткнулась обличчям у подушку й розридалася: «Ісусе, я не хочу, щоб про мене погано думали, не хочу! Ти ж знаєш, я ні в чому не винна, ні в чому! Допоможи, будь зі мною! Чомусь мені зробилося дуже важко. Чому Світлана так про мене говорить? Та, певно, не лише вона...» Знову пригадалася мама, і серце защеміло від туги, а вуста відчайдушно промовляли: «Ісусе! Ісусе! Ісусе!»

На ранковій молитві Едика не було. Влада не побачила його й під час сніданку. Після ранкового богослужіння її покликав пастор.

– Владо, розкажи мені, будь ласка, про вчорашній вечір. Ти пам’ятаєш, перед хрещенням ми говорили про цнотливість, чистоту та святість у стосунках, про втрату благословення і, навпаки, як його досягти. Пам’ятаєш, Владо?

– Звісно. І я ні в чому не завинила перед Богом, ні в чому.

Коли дівчина все без приховування розповіла, пастор її втішив і благословив у щирій молитві. Потиснувши їй на прощання руку, він сказав:

– Вчора я попросив Едуарда повернутися додому. Він приїжджав сюди на своїй машині. Спробуй усе забути.

Влада пішла від пастора в хорошому, піднесеному настрої. Вона вийшла на галявину й хотіла приєднатися до групи, що грала у волейбол, серед них була і Світлана.

– Ну що, отримала премію від нашого пастора? – спробувала пожартувати дівчина. Але такі жарти завжди ранять глибше, ніж гострий ніж.

– Це через тебе Едика випровадили з табору. Хлопець тільки-но почав ходити на служіння, навіть у табір із нами поїхав, – підхопила інша дівчина.

– А я тут до чого? Ну і співав би вчора з вами біля багаття, читав би Біблію. Навіщо пішов за мною? Я його не кликала!

– Та годі вам, граємо далі! Невже хлопця не поділили? – спробував заспокоїти дівчат Дмитро, який майже не розлучався з гітарою.

Влада, відкинувши м’яч, пішла геть. Грати їй перехотілося, та й перебувати тут теж. Може, піти до пастора й усе йому розповісти? Нехай пояснить дівчатам, що вона тут ні до чого, нікого вона від Христа не відштовхувала і побачень нікому не призначала. Але ж тоді її вважатимуть ябедою? Гаразд, до кінця зміни залишилося лише два дні. Якось треба їх прожити.

Влада знову пішла до річки, тільки не на вчорашнє місце. Вона зупинилася біля невеликого пляжу. У воді пустували хлопці й дівчата, а їй хотілося додому. Влада почувалася тут чужою та самотньою. І тільки спілкування з Богом допомогло їй впоратися з переживаннями.

Після табору Влада радо взялася за домашню роботу й навчання. У суєті буднів події в таборі стерлися з пам’яті, відійшла в минуле недовіра церковної молоді до неї. Влада раділа, що налагодилися її стосунки з батьком. З ним вона часто обговорювала життя в церкві, прочитані християнські книги, розділи з Біблії. Наближалося невеличке свято: в їхній будинок на правах господині мала ввійти Світлана Сергіївна. Влада готувала для неї подарунок, бо дуже хотіла зробити щось приємне жінці, яка познайомила їх із Богом і яка кохає та шанує батька. Але головне – наближався чудовий день татового водного хрещення! Від самої думки про всі ці майбутні події Владі хотілося співати й радіти, а ще малювати.

Дівчина раптом почала малювати те, що було на душі. Вона навіть завела альбом і в куточку на обкладинці підписала: «Мій настрій». Згадуючи своє життя у християнському таборі, вона намалювала молоду вербу, що безсило опустила своє віття в бурхливий потік і неспроможна підняти його до неба. Великі краплі, мов прозорі сльози, стікали у струмок. Усе небо затягнуто хмарами, й тільки десь далеко яскравий промінчик виривається з імли до верби, немов прагне висушити всі її невтішні сльози.

Після табору дівчина намалювала білу чайку, яка ширяє між хмарами та сонячними променями над бурхливим морем. Зараз Влада почувалася цим вільним білокрилим птахом.

У день хрещення батька вона намалювала розломлений навпіл шматочок хліба та дві кришталеві чаші з вином. Адже в їхньому будинку тепер два християнина.

За місяць після хрещення батька в їхньому домі з’явилася Світлана Сергіївна. Вона, не соромлячись, усе пояснила допитливим сусідкам, подарувала їм Нові Заповіти й запросила до церкви, де нещодавно благословили шлюб із Владиним батьком.

У Влади ж, як християнки, почалися пошуки свого місця в житті. Вона багато свідчила про Бога, багато молилася, але понад усе вона хотіла бути корисною в церкві. Нещодавно вона дізналася, що пастор запропонував одній молодій сестрі займатися з дітьми в недільній школі, але та відмовилася. Серце Влади так і затріпотіло від хвилювання. Хоч би їй довірили цю працю! Все життя вона заздрила тим, хто має брата чи сестру, бо зростала єдиною дитиною в родині.

Ото було б чудово хоч зараз піклуватися про малюків, читати з ними дитячу Біблію, молитися, розуміти їхні проблеми й потреби, можливо, випускати християнську церковну газету з малюнками і творчими роботами дітей. Влада не на жарт розмріялася. В неї народжувалися все нові й нові ідеї, одна цікавіша за іншу.

Нарешті настала та довгоочікувана неділя, коли після богослужіння можна поговорити з пастором. Перед розмовою з ним дівчина багато молилася, просячи Ісуса довірити їй цю працю, якщо Він не бачить іншої, більш гідної людини. Пастор, дізнавшись бажання Влади, охоче пристав на її пропозицію. І вже наступної неділі вона познайомиться зі своїми учнями.

Упродовж тижня Влада ретельно готувалася: читала християнську літературу для дітей, підшуковувала цікаві розповіді, штудіювала всілякі посібники для вчителів недільних шкіл. Не можна було закидати й заняття в училищі, тому Влада почувалася дещо стомленою, проте водночас щасливою. Батько і Світлана Сергіївна уважно вислуховували її, і Влада була їм дуже вдячна за увагу й підтримку. Коли вони всі разом збиралися за вечерею, дівчина ділилася з ними своїми планами, розповідала про свої бажання.

Наступної неділі Влада разом з іншими вчителями після другої проповіді залишила служіння та пішла шукати свій клас. Її зголосився супроводжувати високий худорлявий хлопчина з важкими окулярами на кирпатому носі, коротко підстрижений і трохи смішний.

– Я Володя, – назвався він, – і моя група займається навпроти. Тож, якщо виникнуть проблеми, заходь!

– Дякую, Володю. Я чомусь трохи хвилююся. У тебе діти якого віку?

– О, мої орли значно старші, з 6-го по 8-й клас. Але мені подобається їхній вік, із ними дуже цікаво.

Вони йшли вузьким коридором. Попереду них дві юні дівчини вели за собою зграйку дітей і вже на ходу щось їм наспівували. Зовсім малюки – молодша група. А у Влади діти самостійні, з 7 до 9 років. Це непростий вік, і треба знати, чим захопити першокласників. Вони давно чекають на неї у класі, а з прочинених дверей раз у раз висовуються смішні личка.

Володя провів до класу, побажав успіхів їй та іншим учителям недільної школи й упевнено відчинив двері свого класу. Влада зробила так само. У великій кімнаті вона побачила два ряди довгих вузьких столів, уздовж стіни – шафки з книжками, на стінах – дитячі малюнки, смішні, наївні, але дуже цікаві.

На Владу пильно дивилися п’ятнадцять пар допитливих очей. Перше знайомство відбулося чудово. Влада трохи розповіла про себе, а потім попросила, щоб кожен учень по черзі зробив те саме. Далі вони обговорили, чим займатимуться, разом уголос мріяли, молилися й співали. Час пролетів дуже швидко. Так розпочалася Владина праця в церкві. Дівчина з нетерпінням чекала кожної зустрічі з дітьми, а ті щиро її любили. Часто її група виступала на служінні з віршами й пісеньками про Христа, в холі регулярно вивішували їхню газету. Батьки дітей дякували цій тендітній високій дівчині, яка так захопила їхніх дітей своєю гарячою любов’ю до Бога. Все було б так добре, якби одного разу...

Влада займалася з дітьми у своєму недільному класі, як раптом у двері несміливо постукали. Дівчина відчинила. Перед нею стояв Едик. В її серці начебто щось обірвалося. Стільки часу минуло від того вечора у християнському таборі, і Влада вже почала забувати свої неприємності, бо відтоді вона жодного разу не зустрічала Едика.

– Здрастуй, Владо. Я бачив із зали, що ти пішла займатися з дітьми. Ось обійшов усі класи, поки тебе знайшов.

– Навіщо? Ти хотів мені щось сказати?

– Так, хотів вибачитися за той вечір. Пам’ятаєш? Трохи не впорався тоді зі своїми почуттями. Ти мене прощаєш?

Влада на хвилину задумалася, пильно вдивляючись у гарні блакитні очі хлопця.

– Добре. Вважатимемо, що нічого не було. А зараз мені час до дітей, до побачення, а потім неголосно, але впевнено промовила:

Влада зачинила двері і спробувала продовжити розпочату у класі розмову про стосунки з батьками. Але всі слова наче випарувалися, тож решту уроку діти малювали. А в думках Влади знову і знову виринав образ хлопця, на якого вона нещодавно так гнівалася та який тепер перед нею вибачився. Десь у глибині душі вона відчувала гордість і потаєну радість. Дівчині лестило, що гарний молодий чоловік, на стільки років старший, не байдужий до неї.

Після зібрання біля церкви до Влади впевнено підійшов Едик. На його гарному обличчі сяяла усмішка. Від дівчини не вислизнули допитливі погляди подруг та їхнє перешіптування.

– Владо, ти на мене не ображаєшся? То, може, зустрінемося завтра на молодіжному спілкуванні? Мене запросив туди один брат. Прийдеш?

– Не знаю, можливо, й ні. В мене не завжди виходить.

– Я давно тут не був, виїжджав до іншого міста. У відрядження посилали. Ну гаразд, більше не затримуватиму.

Едик чемно привітався з Владиним батьком і Світланою Сергіївною, які щойно підійшли до дівчини, а потім, щось мугикаючи, попрямував до хлопців, які стояли біля церковних воріт.

Усю дорогу додому Влада мовчала і згадувала все, що пов’язано з Едиком, починаючи від християнського табору. Чомусь тепер їй не так боляче думати про минулі події, і навіть жарти Світлани здавалися дотепними. Перед сном Влада вперше довше, ніж зазвичай, затрималася біля дзеркала. А вранці на її письмовому столі з’явився новий цікавий малюнок. До вже знайомої білокрилої чайки, що легко ширяла над морем, наближалася інша, ледь помітна в серпанку густих хмар. Схвильоване море здіймало вгору допитливі хвилі, а сонце, не поспішаючи осяяти все своїм ніжним світлом, лише ледь мерехтіло у височині.

Влада почала завчасно збиратися на молодіжне спілкування. Вона довго підбирала вбрання, приміряючи то одне, то інше. Прискіпливо оглядала себе в дзеркалі й намагалася гарно зачесати хвилясте волосся, яке помітно відросло після табору. Нарешті вона зібралася й попрямувала до дверей. Раптом її погляд ковзнув по стіні, де висіли портрет мами і малюнок, де Влада натхненно зобразила Ісуса, Який зціляє прокаженого.

– Господи, я ледве не пішла без молитви!

Влада швидко схилила коліна: «Що це? Коли мені було погано, важко, я ніколи не забувала Тебе, завжди поспішала до Тебе, а Ти зігрівав моє серце Своєю любов’ю. А тепер у мене все добре, і я... Прости, Ісусе! Ти – найважливіший у моєму житті! Ти, і ніхто інший».

Влада ще трохи побула на колінах. У серці клекотіла хвиля почуттів, і з цього дівчина ясно зрозуміла, що Господь хоче застерегти від якогось хибного вчинку. Після молитви Влада швиденько підійшла до шафи, знайшла свою звичайну скромну сукню й одягла замість яскраво-синьої, що облягала її стрункий стан. Потім дівчина схопила гребінець і швидкими рухами розкидала щойно укладене волосся:

– Буду така, як є! Я хочу в Біблійний інститут, а не заміж. І хочу в майбутньому мати християнську сім’ю, ось так.

Влада поспішала на молодіжне спілкування, але тепер їй однаково, чи прийде туди Едик. Їй подобалися проповіді, точніше, бесіди молодіжного пастора, подобалися пісні, яких виконували хлопці та дівчата, і просто хотілося молитися у своїй улюбленій церкві.

Едик сидів на останньому ряду і, побачивши Владу, відразу підвівся для привітання. Він запросив дівчину сісти поруч, але Влада помітила Володю, який сидів неподалік і щось зосереджено читав.

– Вибач, Едику, мені треба поговорити з Володею про недільну школу.

І пішла далі, залишивши розчарованого Едика на самоті.

Володя зрадів Владі й одразу показав їй брошуру, яку перед цим уважно вивчав.

– Написано про умови вступу до Біблійного інституту. У січні, на початку нового семестру, я хочу туди вступити, – поділився він.

– Я теж мрію про цей інститут. Дай почитати.

– Візьми, принесеш у неділю.

Почалося служіння. Молодь молилася, співала, славила Бога й обговорювала зі своїм пастором теми, які їх хвилювали. Та Влада весь час відчувала на собі пильний погляд великих блакитних очей.

Увечері, читаючи перед сном Біблію, Влада вирішила, що відтепер завжди молитиметься за Едика. Вона не хотіла, щоб парубок приходив до церкви заради неї, краще, щоб він щиро увірував у Спасителя та зрозумів радість життя у Христі.

Наступної неділі вона знову зустріла Едика. Але цього разу парубок удав, ніби її не помітив, і перед початком служіння про щось весело балакав із симпатичною реготухою Наталкою. Спочатку Влада зловила себе на тому, що засмутилася, побачивши їх разом, але потім, подякувавши Богу, пішла в залу шукати вільне місце.

Молодість – дивовижна пора: почуття, мрії, розчарування, перемоги. Найважливіші кроки ми робимо в молодості, так само як і найбільші помилки, за які потім часто розплачуємося все життя. Яке щастя, коли в молодості ми довіряємо Богу – дбайливому, люблячому Творцю наших доль!

Влада була не настільки навченою життєвим досвідом, аби думати про все це, але щось у її серце підказувало, що зараз вона особливо потребує молитов, спілкування з Господом. І дівчина прислухалася до голосу свого серця, чого інколи всім нам так не вистачає.

Заняття в недільній школі минули дуже добре. Влада розповіла дітям про відомого місіонера, який присвятив своє життя племенам дикунів Південної Африки. Потім вони разом міркували, якими якостями має володіти місіонер і як кожен християнин має нести Благу звістку людям.

Після служіння Влада з батьком і Світланою Сергіївною поїхала в міський парк. Була чудова золота осінь. Владі захотілося сісти десь на лавку в парку й малювати. Світлана Сергіївна розповідала батькові про нову прочитану книгу, а Влада подалася до невеликого кіоску по морозиво. Перед нею в черзі стояла невелика групка, Влада впізнала в ній молодь із церкви. Вони щось захоплено обговорювали, не зважаючи на оточуючих. Дівчина не хотіла обривати їхню розмову, тож мовчки стала в чергу.

Один невисокий хлопчина казав:

– А я його й питаю: «Чи подобається Влада?» Він у відповідь: «Подобається, тому я до церкви й ходжу. Запудрили вам мізки, і їй також. Але нічого, я її звідси вирву, не відступлюся!»

Влада зрозуміла, що йдеться про неї, тож іще уважніше прислухалася до розмови.

– Сашко, брат Едика, каже, що той батькам скандали влаштовував, говорив, ніби тільки дурники в Бога вірять. А зараз вони не натішаться, що він сам на служіння почав ходити, – продовжив інший хлопець. – Та знали б вони...

– А Влада що?

– А що Влада? Кажуть, у таборі до нього на побачення бігала, а зараз не знаю, може й зустрічаються.

– Хороша дівчина. Шкода, треба з нею поговорити, – додала висока круглолиця дівчина. – А то хоч би пізно не було.

– Може, щодо Едика поговорити з пастором? – знову запитав другий хлопець.

– То ви б краще про вашу Владу з пастором поговорили, – пролунав знайомий різкий голос, і Влада відразу впізнала Світлану, з якою вони разом жили в наметі. – Я сама бачила, як вона з ним у таборі біля річки цілувалася. Він до неї навіть у недільну школу приходив. Дівчата розповідали, як він помилково зайшов у клас, де вони з малюками займалися. Уявляєте, кому дітей у церкві довірили! Вона тільки до церкви почала ходити, її саму ще вчити треба, а вона когось уже, бачте, вчить, а про дружка її й говорити нічого. Ну й справи!

Черга посунулася, і слухачі, не встигнувши відповісти на Світланині коментарі, почали купувати морозиво. Влада зі сльозами на очах мовчки стояла за їхніми спинами. Вона бачила, як хлопець, який першим купив морозиво, вийшов із черги і раптом помітив вражену Владу. Тепер прийшла його черга дивуватися.

– Хлопці, Влада! – сказав він своїм друзям.

Один за одним уся зграйка озирнулася на тендітну, дуже миловидну, самотню дівчину. Хтось зніяковіло відвів очі, хтось простягнув їй руку для вітання, та крізь сльози Влада бачила лише одне обличчя.

Світлана стояла навпроти і крізь окуляри дивилася на Владу холодними зеленими очима. Її тонкі губи скривилися чи то в посмішці, чи то в невдалій усмішці.

Жінка, яка стояла за Владою, злегка підштовхнула її у спину:

– Дівчино, ви купувати будете чи ні?!

Влада вибачилася та швидко пішла геть. Ніхто її не зупинив, ніхто не наздогнав, ніхто...

У парку, навпроти каруселі, спокійно розмовляючи, сидів батько зі Світланою Сергіївною. Вони її не помітили, тому Влада сіла на вільну лавку неподалік. По її смаглявих щоках швидкими струмочками стікали сльози. Дівчині було дуже самотньо. Влада згадувала колишніх друзів, яких вона втратила, бо стала ходити до церкви, а вони, як і раніше, захоплювалися дискотеками, розвагами тощо. Вона втратила старих друзів і не знайшла нових. А вона так хотіла влитися в колектив церковної молоді! Але все виходить не так. Про неї постійно поширюють плітки. Їй подобається займатися з дітьми, а хтось вважає, ніби вона цього не варта.

– Навіщо мені все це, навіщо? Може, просто не ходити до церкви? Просто піти й усе! Молитися самій або знайти іншу церкву? Що мені робити, Ісусе? – крізь сльози шепотіла Влада. Перед її очима з’явився образ мами, такої рідної та коханої. Мама все зрозуміла б, але її немає. З ким їй поговорити про це, з ким?

– Що трапилося, Владо?

Хтось торкнувся її плеча. Влада підняла заплакане обличчя. Перед нею стояв Едик.

– Знову ти? Звідки ти тут узявся? Звідки ви всі взялися?! – зі сльозами в голосі вигукнула дівчина.

Він сів поруч і промовив:

– Я шукаю тебе. Знав, що ти будеш тут після служіння, мені Люда сказала.

– А-а-а, ще й Люда сказала! Навіщо ти всюди ходиш за мною? Це все через тебе, розумієш?

– Чому? Що знову не так, Владо?

– Вони думають, ніби в таборі я ходила до тебе на побачення.

– Ну і що в цьому поганого?

– Вони думають, що ми цілувалися з тобою тоді та що зараз зустрічаємося, розумієш?

– Ну і що, ти вже доросла, Владо, це твоє право, скажи їм!

– Але це не так, Едику, не так! Я – християнка, в мене все не так, як ти звик. Я знаю, що добре, а що погано. Я обіцяла Богу служити добрим сумлінням, а вони мені не вірять.

– То полиш їх, Владо. Навіщо тобі зайві проблеми, навіщо? Спробуймо жити без них, розберемося якось самі! Ти мені дуже подобаєшся, Владо, дуже!

– А ти мене запитав? У мене все по-іншому. Я піду, я повинна в усьому розібратися.

– Владо, почекай, не забудь подумати і про мене. Ти ще така юна, красива, тобі треба жити, а ти завелася: «Церква, церква». Хіба на світі немає більше хороших людей, крім як у церкві? Ти їм не потрібна, Владо, а мені потрібна.

Бурхливий потік зізнань Едика приголомшив дівчину. Нарешті вона встала та пішла до батька і Світлани Сергіївни. На каруселі поблизу каталася молодь з її церкви та не зводила з неї допитливих очей. А блакитноокий гарний хлопець, який залишився сидіти на лавці, дивився їй услід сповненими надії очима. Едик був старший за неї, тож розумів, що зараз вона одна, й він має більше шансів домогтися її приязні. В церкві серед молоді Влада не знайшла довіри, розуміння й любові, та все це він може їй дати. А людина завжди прагне до доброго.

Світлані Сергіївні та батькові Влада поскаржилася на погане самопочуття, й вони вирушили додому. На вечірнє богослужіння цієї неділі Влада не поїхала. Вона дійсно почувалася вкрай погано. Серце давила туга, до дрібниць пригадувалася розмова хлопців і дівчат, усміх Світлани та зустріч з Едиком. Влада, дочекавшись коли батько зі Світланою Сергіївною підуть, упала навколішки, та слів для молитви не знайшла. Сховавши обличчя в долоні, вона крізь сльози тільки повторювала: «Ісусе, Ісусе, Ісусе!» І раптом її туга, немов на невідомих крилах, здійнялася кудись угору, а натомість з’явилося знайоме відчуття спокою і затишку. З нею знову був Той, Хто приходить до нас на перший поклик. Тепер Владі, заспокоєній цим внутрішнім світлом, було байдуже, що станеться далі. Головне, що Ісус поряд. Коли рідні повернулися додому, Влада спала міцним, спокійним сном.

Наступного дня ввечері їй зателефонував Володя.

– Владо, що трапилося? Вчора ввечері твій тато сказав, що ти захворіла. Це тому сьогодні тебе не було на молодіжному спілкуванні? Як ти почуваєшся? Я маю для тебе новини щодо Біблійного інституту.

– Дякую за дзвінок, Володю. Якщо бажаєш, можеш завтра до нас приїхати, і ми все разом обговоримо. Я почуваюся набагато краще. Спасибі за турботу.

Увесь день в училищі Влада згадувала події в міському парку, та розрада, яку вона вчора отримала від Ісуса, допомагала зберігати спокій. Коли ввечері приїхав Володя, спершу його дуже привітно зустріла Світлана Сергіївна, а потім і Влада. Дівчина провела хлопця у свою кімнату, і Володя, розташувавшись за письмовим столом, розклав на ньому якісь папери.

– Спочатку потрібно заповнити анкети для вступу до інституту. Потім будуть нескладні тести на знання Біблії та щодо нашого духовного стану. Ще я приніс розклад і перелік предметів та дізнався, що навчання проходитиме у дві зміни. Поміркуй, яка зміна тебе більше влаштовує, Владо. Думаю, нам буде цікавіше й легше вчитися разом. Як гадаєш?

Влада дивилася на Володю, який геть не вирізнявся зовнішньою красою, але був таким щирим, простим і зрозумілим християнином, і на серці відлягло. Раптом дівчині захотілося розповісти йому про всі свої переживання, починаючи від смерті мами. Їй здалося, ні, вона навіть була впевнена, що Володя її зрозуміє та підтримає.

І замість відповіді Влада запитала:

– Володю, хочеш, я розповім тобі про своє покаяння?

– Звісно, це завжди цікаво.

І Влада почала свою розповідь. Іноді в її очах з’являлися сльози, але потім завжди починала сяяти радість від згадки про відповіді на молитви, про спілкування з Христом. Влада розповіла Володі про табір, Едика, Світлану, вчорашні переживання і показала свої малюнки. Дівчині було дуже легко говорити, бо крізь окуляри на неї тепло дивилися карі очі хлопця, які, здається, все розуміли й не засуджували.

Витираючи сльози, Влада закінчила свою розповідь словами:

– Я знаю, що Ісус зі мною, Володю. Але тепер так важко йти до церкви, а не ходити туди я теж не можу. Що мені робити, як тепер бути?

– Здається, Владо, спочатку потрібно подякувати Господу за все, що трапилося. Згадай слова Писання в Посланні від Якова: «З великою радістю приймайте, браття мої, коли впадаєте в різні спокуси...» (прим. ред. Як. 1:2). Ісус загартовує твою віру, бо, здолавши труднощі, ми більше розуміємо, осягаємо Божу любов. А потім, загартовані у вірі, можемо бути корисними для служіння іншим людям. Адже ти тому хочеш вступити до Біблійного інституту?

– Знаєш, Володю, я мрію колись виїхати до маленького містечка або селища та свідчити людям про Бога, мрію бути місіонеркою, хочу допомагати і словом, і ділом.

– От бачиш, твій інститут уже розпочався. Бог готує тебе до праці. Не засмучуйся, а Світлану прости. Люди не ідеальні, всі можуть помилятися. Колись усе стане на свої місця. То ми з тобою йдемо вчитися, чи ні?

– Звісно, йдемо! Де моя анкета? Поясни, як треба заповнювати.

А потім вони разом молилися про навчання та майбутнє, за Едика та Світлану. Володя довго молився за Владу, щоб вона перемогла спокусу. Це був чудовий час спільної молитви. Коли Володя пішов, Влада щиро дякувала Ісусу за нового щирого друга і брата у Христі. Того ж тижня друзі надіслали заповнені анкети до Біблійного інституту.

У неділю після зібрання Влада підійшла до молодіжного пастора. Вона вирішила діяти. Не називаючи імен, дівчина пояснила всю ситуацію, і знову знайшла в пастора підтримку. У понеділок на молодіжному зібранні служитель запропонував поговорити про плітки та довіру. Влада безперестанно молилася, сидячи в залі поруч із Володею, а прямо за її спиною важко дихав Едик.

А після молодіжного богослужіння Влада звернулася до нього:

– Едику, чи можеш мене провести?

Від такого несподіваного питання очі у хлопця помітно округлилися.

– Авжеж, Владо! Я підвезу тебе на машині.

У дворі будинку, де жила дівчина, вони сіли на лавку.

– Едику, нам потрібно дуже серйозно поговорити. Знаєш, аби було зрозуміліше, я розкажу все від самого початку.

І Влада розповіла Едуарду, як вона пізнала Бога, як у важкий час Господь підняв її, втішив, наповнив серце спокоєм. Бог завжди це робить, коли вона звертається до Нього. Вчора з Володею вони обговорювали, що найкраща проповідь (ці слова Ісус промовив звільненій від влади диявола людині): «Повернися в дім твій і розкажи, що вчинив тобі Господь» (прим. ред. Лк. 8:39). Влада відчувала, що мусить розповісти цьому парубку про диво небесного народження, адже він їй вірить і, можливо, дослухається до її слів.

Едик слухав дуже уважно, та інколи Влада бачила в його очах зовсім інші вогники. Нарешті вона замовкла, і тоді заговорив хлопець:

– Владо, дівчинко моя, ти пережила велике горе. Не дивно, що тобі допомогла молитва. Знаєш, інколи гарна казка теж покращує настрій.

– Казка, Едику? А що, по-твоєму, утримує мене в церкві, де поки я не маю друзів? І чому мені не хочеться на гульки? Це Господь Бог, Едику, Він є, є!

– Добре, Владо, це не тема для суперечки, хай буде по-твоєму.

У серці дівчини ніби щось обірвалося.

– Я молитимуся за тебе, Едику.

– Спасибі. З твоїх уст це звучить майже як зізнання в любові.

– Мені час. Я мушу йти.

Висока струнка дівчина зникла в темному під’їзді, а Едик, як і раніше, сидів на лавочці, а на душі було тоскно. Він раптом зрозумів, що ця красива дівчина, про яку він останнім часом постійно думав, живе в якомусь іншому, незрозумілому світі, який зараз йому не потрібен, отже, вона не для нього.

Заняття в недільній школі тривали до січня. Влада часто зустрічалася в церкві зі Світланою і, подумки її благословляючи, вдавала, ніби між ними нічого не сталося. Іноді вона бачила Едика, але вони обидва цуралися одне одного. У січні Влада з Володею вступили на вечірнє відділення Біблійного інституту. Удень дівчина ходила в училище, де закінчувала останній курс. Незабаром вона стане медсестрою. А це непогана професія для майбутньої місіонерки.

Час минав. Владі виповнилося 22 роки. Вона працювала асистенткою хірурга в невеликій клініці на околиці рідного містечка й дуже любила свою роботу. Скільки нещасних людей із розбитими серцями та зламаними долями вона щодня зустрічала тут і намагалася їм розповісти про Христа і Його спасіння. Для багатьох це була перша й остання проповідь на порозі у вічність. Комусь її слова були на спасіння, а комусь ні: не всі хотіли молитися навіть такої скрутної миті. І коли таке траплялося, Влада довго плакала, сховавшись увечері в кімнаті. Часто у своїх листах вона ділилася переживаннями з Володею, який усе ж поїхав до невеликого містечка. З Божим благословенням він організував там нову церкву й постійно писав Владі.

Одного разу під час її чергування в щойно підготовлену операційну привезли чоловіка, який потрапив в аварію. Була потрібна термінова операція, і Влада клопотала біля хірурга, готуючи інструменти. Нарешті, вона підійшла до хворого, щоб поправити йому волосся і, як зазвичай, утішити й помолитися вголос. Хірург цьому ніколи не перешкоджав.

– Молитва ніколи не шкодила, до того ж у такій ситуації, – іноді жартував він.

Влада ніжно торкнулася світлого волосся, що скуйовдилося на високому відкритому лобі, й раптом побачила очі – красиві, блакитні, добре знайомі, сповнені подивом і болем.

– Владо, якщо ти тут, значить, і мені судилося сюди потрапити. Тільки не гнівайся й не заріжте мене зі своїм лікарем. Гаразд?

Розпухлі губи ледве слухалися Едуарда. Це був він, тут, у лікарні, на операційному столі.

– Ти все знаєш, Едику, я свідчила тобі про Бога та знаю, що твоя мама молиться за тебе. Чи хочеш, аби я зараз за тебе помолилася?

– Хочу, Владо! Я боюся, дуже боюся. Помолися за мене.

І вона почала молитися, схиливши свою голову над його обличчям. З очей Влади падали великі сльози прямо на його щоки. А може, це були сльози Едика? Протягом усієї операції дівчина молилася. Близько двох годин тривала важка робота з порятунку життя людини, в якій була вічна невидима душа.

Задоволений хірург пішов до свого кабінету. Влада після закінчення зміни не поїхала додому. Вона зателефонувала рідним і повідомила, що залишається у клініці, а потім пішла до післяопераційної палати.

Едуард лежав на вузькому лікарняному ліжку, весь обліплений крапельницями. Він іще не повернувся до тями, але серце працювало нормально, його життя було поза загрозою. Влада сіла біля ліжка й пильно подивилася на Едика. Здається, йому вже 28. За минулі роки він помітно змужнів і став іще привабливішим. Але Владу більше хвилювало інше – стан його душі. Всі ці роки вона молилася за цього чоловіка, бажаючи йому спасіння.

Раптом Едуард застогнав, а потім м’який, із хрипотою голос покликав:

– Владо, Владо!

– Він тебе знає? – здивувалася медсестра.

– Владо, Ісусе, я твій, – шепотіли губи.

– Так, по-моєму, він мій брат у Христі, – усміхнулася Влада.

Едуард марив. Він молився, потім знову кликав Владу, а вона вологою серветкою витирала його гарячий лоб і розпухлі губи. Уранці парубок отямився. Його блакитні очі засвітилися радістю, коли побачив Владу.

– Зі мною все гаразд?

– Думаю, якщо вже молився, то так! – пожартувала дівчина.

– Владо, це Бог допоміг мені знову тебе зустріти. Але почекай, ти заміжня? – захвилювався він і спробував підвести голову.

– Яке це має значення? Тобі не можна розмовляти.

– Хвилюватися теж. Скажи.

– Ну, добре. Незаміжня. Краще лежи і не витрачай даремно сили. Інакше знову доведеться колоти тобі знеболювальне.

– Помолися за мене, Владо, просто зараз, як в операційній. Я теж молитимуся. Молитимуся, щоб Господь мене простив.

І знову зазвучала молитва, точніше, дві – одна добре чутна, а інша тиха, але ясно помітна для Бога.

Кілька днів стан Едуарда був украй важким, він усе ще перебував у післяопераційній палаті. Влада часто відвідувала парубка, разом із ним молилася, а коли йому кращало, читала вголос Євангеліє. На його прохання вона розповідала про себе, про навчання в інституті, про життя в церкві, куди він за останні три роки жодного разу так і не прийшов.

Коли стан Едуарда стабілізувався, його перевели до загальної палати, і там він усім свідчив про Бога, читав багато християнських книг, які приносили батьки та Влада.

А в кімнаті Влади над ліжком з’явився новий малюнок: над бурхливим морем дві білокрилі чайки линули в безхмарне небо до сліпучого сонця. Удвох, поруч...

За кілька місяців Влада й Едуард побралися. Їхній шлюб благословляв молодий пастор із невеликого містечка. Саме туди молодята вирушили у свою весільну подорож.

ЗАБУТИЙ ЩОДЕННИК

Сашко, ти підеш до бабусі Серафими?

– Навіщо?

– Вона просила допомогти скопати їй грядки. Дівчата потім щось саджатимуть, – відповів Денис другу.

Сашко потягнувся в ліжку, скинув із себе легку ковдру і швидко вдягнувся.

– Ти так рано мене будиш! Сьогодні ж субота, я так мріяв відіспатися.

– Нічого, встигнеш виспатися! Раніше розпочнемо, раніше завершимо справу, більше часу вільного буде.

– Тоді чекай, я зараз. Ти поснідав? – продовжуючи позіхати, питав Сашко в Дениса крізь розчинене вікно.

– Збирайся! Я думав, ти в нас тільки сонько, а ти ще й ненажера. Вистрибуй через вікно, бабуся Серафима обіцяла нагодувати пиріжками з яблуками.

– Ну, добре. Я тільки батькам записку напишу, вони ще сплять, і вийду.

На вулиці тільки розвиднілося. Рясна роса виблискувала на соковитій весняній траві.

– Ох і день буде сьогодні! – захоплено промовив Денис.

– Може, потім порибалимо? – запропонував Сашко.

– Угу, можна. Швидко перекопаємо грядки – й гайда на річку!

Хлопці мешкали на околиці міста. Широкі, вкриті зеленню вулиці, приватні будинки – все нагадувало гарне село. А ось і маленький дерев’яний будиночок бабусі Серафими зі старовинними різьбленими віконницями. Старенька вже поралася на своїй затишній кухоньці. На столі у великій мисці вилежували боки рум’яні запашні пиріжки.

– А-а, мої помічники прийшли, слава Господу! Виспалися вже? Отже, зараз разом поснідаємо.

У чашки із золотистою облямівкою старенька налила молоко, і вони втрьох, радісні та щасливі, розсілися за столом. Бабуся Серафима помолилася, подякувавши Господу за дарований день і за їжу на столі, і хлопці із задоволенням почали снідати.

– Як смачно! – усміхнувся Сашко.

– Угу, а ти не хотів іти! – пожартував Денис.

– Я?! Я не хотів? Та коли дізнався, що бабуся Серафима пече пиріжки, в мене весь сон як рукою зняло, – в тон другу відповів Сашко.

Бабуся Серафима замилувалася хлопцями. У них давня дружба. Ще коли Сашко та Денис були малюками, і батькам потрібно було виїхати на богослужіння або у церковних справах, самотня старенька часто їх няньчила. Вона вважала це своєю працею перед Господом, і це її дуже тішило. Хлопці виросли, а вона так і залишилася для них майже рідною бабусею. Діти охоче допомагали старенькій поратися з нехитрими життєвими турботами. Ось і зараз перекопати грядки, а потім сестрички Дениса – Діна й Люба – щось посадять під керівництвом бабусі. А врожай усе одно всі разом їстимуть, так уже здавна повелося.

Після сніданку хлопці взялися до роботи. Аби було цікавіше, працювали наввипередки. Бабуся Серафима була в захваті від своїх помічників.

За обідом хлопці сперечалися, хто копав краще і швидше.

– Якщо ви ніяк не розберетеся, хто краще працював, можете завтра розпочати все спочатку, город великий, – пожартувала бабуся.

– А що, можна! Але це завтра, а зараз підемо на риболовлю, – підхопив Сашко.

– Візьмемо вудки, скажемо дівчатам, що ми зі своїм завданням уже впоралися, – і гайда на річку!

– Ну що ж, добре, – похвалила старенька.

– Сашко, ти поділишся гачками? – запитав Денис. – У мене ще минулого разу вони обірвалися.

– Що ж так? Така велика риба була? – сплеснула руками бабуся Серафима.

– Та де вже там! Він у нас вегетаріанець, очерети біля берега ловить! – засміявся Сашко.

Денис непомітно показав йому кулак.

– Стривайте, хлопці, в мене ж гачки є, – згадала старенька.

– Звідки? – здивувалися хлопці.

– Минулої весни сім’я із села в мене тиждень гостювала, пам’ятаєте? Так ось, їхні хлопчики вудки собі купили й теж постійно на річку бігали. А поїхали й гачки забули.

– І де гачки?

– На горище їх забрала. Там біля віконця тумбочка стоїть. У ній і повинні бути.

– Отакої! То ми їх дістанемо, добре?

– Звісно, – погодилася бабуся.

Сходи на горище вели з темної комірчини, що була біля кухні. Хлопці наввипередки піднялися скрипучими дерев’яними східцями. Аж ось вони на горищі. Праворуч від низьких дверей – вимикач. Без світла тут досить темно навіть удень. Сонячне світло ледве проникає крізь невелике віконце, яке з вулиці прикрите гілками розлогого бузку. На горищі в бабусі Серафими маленька кімнатка. Щоліта діти приходять сюди відпочити після роботи на городі або коли просто заглядають у гості. Минулого літа в бабусі тиждень жила одна християнська сім’я: дві дівчинки з мамою і татом. Вони приїжджали не просто на відпочинок. Їхня старша донька Оля була дуже хворою і тут, у місті, проходила обстеження.

Хлопці озирнулися. Горішня кімнатка бабусі Серафими, дуже гостинної доброї християнки, завжди чекала на гостей. Тут було по-своєму затишно. Уздовж стін стояли два ліжка, накриті пістрявими ковдрами, два стільці, біля вікна тумбочка з настільною лампою, на вікні коротенькі білі фіранки в синій горошок, посередині кімнатки домотканий смугастий килимок. На стіні висіла картина, де зображено Ісуса з дванадцятьма учнями на Таємній вечері перед найвеличнішим подвигом за всю історію людства, що звершився на землі. Ледь відчувався запах пилу, а ще павуки старанно обплутали стелю павутиною, але то нівроку. Скоро прийдуть дівчата, і цей закуток старого дерев’яного будиночка знову засяє чистотою.

Денис приліг на ліжко.

– Ох, як тут хороше, Сашко! Може, спочатку трохи відпочинемо?

Сашко розчинив фіранку й почав одну за одною висувати шухлядки старої тумбочки.

– Угу, відпочинемо. Тільки спершу тут пошукаємо гачки. А то доведеться сачком тобі очерети ловити, – засміявся Сашко, побачивши, як очі друга оповиває дрімота. – Спати хочеш? А ще мене соньком називав!

– То ти ж сьогодні на цілих десять хвилин довше спав, поки я вмивався, одягався і йшов до тебе.

– Ну гаразд, спи! За десять хвилин розбуджу, щоб усе було чесно!

Денис повернувся до стіни, а Сашко не вгамовувався:

– Очі заплющ, он павук над тобою наче задумався, геть не ворухнеться. Гляди, щоб він твої очі з мухами не переплутав.

– Годі, припини! Даси поспати, чи ні?! Відразу видно, хто сьогодні більше працював. Я після городу просто ніг не чую!

– Найбільше працювала бабуся Серафима, коли тобі сніданок та обід готувала, – продовжував Сашко, висуваючи наступну шухляду.

Його руки швидко відсунули вбік якусь коробочку з нитками для шиття й ґудзиками, пачку серветок і ще якісь дрібнички. Гачки поки не траплялися. Але що це? А, стареньке Євангеліє. Пожовклі сторінки, маленькі букви. Колись у молодості бабуся Серафима отримала його в церкві на згадку про своє хрещення. Вона багато про це розповідала. Старенька зараз не може читати цю книгу, таку для неї дорогу. Тепер вона має нову Біблію з великими літерами. А це старе Євангеліє вона ще довго зберігала у себе в шафі. Якимось чином воно опинилося тут, у тумбочці. І не тільки воно. Внизу, на самому дні шухляди, Сашко побачив звичайний шкільний зошит, акуратно підписаний гарним рівним почерком. Цікавість перемогла, й Сашко нетерпляче розгорнув рукопис.

«Щоденник, – прочитав він перший рядок. – Хто ж це писав? За почерком ясно, що дівчина. Може, котрась із сестричок Дениса?»

Зметикувавши, Сашко розгорнув останню сторінку зошита, а внизу стояв підпис і дата: «Оля Дотова, 20 червня...» Сашко поглянув на Дениса. Той солодко спав, уткнувшись носом у подушку. Тоді хлопець зі щоденником сів на інше ліжко й вирішив дізнатися, що в таких зошитах пишуть дівчата. Такі речі він завжди вважав дурними і смішними. Але під час знайомства Оля відразу здалася Сашкові незвичайною – дуже задумливою, серйозною та потайною.

«Сьогодні ми приїхали до бабусі Серафими. Вона далека родичка мого тата, але чомусь раніше я її не бачила. Дуже хороша, турботлива і привітна бабуся. Їй надзвичайно личить слово «християнка». Ми із сестрою Наталею попросилися у батьків пожити нагорі, в маленькій кімнатці на горищі. Тут усе здається незвичайним і цікавим. А мама з татом залишилися внизу, в невеликій затишній спальні. Мені тут дуже подобається. З віконця видно річку. І всюди так гарно, майже як у нашому селі! Завтра ми поїдемо в центр міста, в лікарню, де перевірятимуть моє серце. Я бачу, як хвилюється мама, хоча вона цього не показує. Бідолашна моя ненька, вона боїться, що я помру. Мама ніяк не збагне, що я зовсім не боюся смерті, адже все одно не проживу більше, ніж мені призначив Ісус. І потім, я так чекаю на зустріч із Христом, немов дуже скучила за Ним. Поки немає Наталі, треба помолитися за маму з татом. Не хочу, щоб вони за мене хвилювалися».

Прочитавши ці рядки, Сашко замислився. Чимось на диво зворушливим і незвичайним повіяло від цих слів. Ну й дівчинка! Вона не боїться смерті, їй шкода не себе, а маму, і молиться вона не за себе, а за батьків.

– Денисе, годі спати! – торсонув він у бік друга, який міцно заснув.

– Відчепись, Сашко, ще десять хвилин. Завтра після зібрання підемо на риболовлю, гаразд?

– Та прокинься ти, сонько! Лише поглянь, що я знайшов.

Після цих слів і безперервного торсання Денис нарешті розплющив очі:

– Гачки?

– Пам’ятаєш Олю? Ну, ту дівчину, що минулого літа приїжджала до бабусі Серафими?

– Та весела, що з нами тоді на річку ходила? Авжеж! Ми з нею разом річку перепливали!

– Та ні, з тобою плавала Наталя! Міг би й познайомитися, поки плив поруч. Оля інша, вона з батьками по лікарнях їздила.

– Ту я взагалі не пам’ятаю, ну майже. А що?

– Дивися, ось її щоденник. У тумбочці був. Почитаймо разом. Я знову почну з самого початку.

– А ти його що, вже встиг прочитати? То скільки ж я спав?! – здивувався Денис.

– Ні, тільки першу сторінку. Ось послухай.

– Ага, ти читай, а я поки полежу, годиться?

Сашко махнув рукою і почав. Перечитавши першу сторінку, він продовжував:

«Після молитви у мене на душі завжди стає так спокійно, що навіть не хочеться говорити, а тільки насолоджуватися цим спокоєм. Взяла в бабусі Серафими стареньке Євангеліє. Слава Тобі, Господи, за Твоє Слово! Що б ми, люди, робили без Біблії? Увечері знову писатиму листи дітям із будинку інвалідів. Вчора я довго плакала над листом Люди. Вона, як і багато хто в цьому закладі, хвора на церебральний параліч. Дівчина насилу написала мені відповідь. Бідолаха, вона зовсім нікого не має, навіть ні з ким щиро поговорити. Господи, як добре, що в мене є Ти! Люда теж повинна дізнатися про Тебе! Батьки відмовилися від дівчинки відразу після її народження. А ще вона пише вірші, й багато для своєї невідомої мами. Один із надісланих я майже вивчила напам’ять:

Чому ти мене побоялася?

Чому засоромилась ти?

Мене назавжди відцуралася,

А я все благаю: прийди!..

Бідолаха, її мама ніколи не прочитає ці рядки.

Молитимуся і за Наталочку. З нею я ще не листувалася. Мою адресу дала їй Віра, та, що ходить на милицях. Дякую, що тепер я можу написати їм про Твою любов, Господи! Сьогодні мені краще. Я майже не задихаюся, немає болю у грудях, не судомить руки. Моє серце іноді дуже сильно барахлить, зате я маю маму, тата, сестру та вічність, де на мене чекає Ісус. А мої друзі з будинку інвалідів нікого не мають. Тож писатиму їм листи, адже їх так багато, і мені треба всім встигнути написати. Завтра мине рівно рік, відколи я надіслала на їхню адресу, яку побачила в журналі, свій перший лист, сподіваючись знайти нових друзів. Рівно рік. Це як свято. Треба всіх їх привітати. Кожному щось намалюю та підпишу віршами з Євангелія. Це буде моїм подарунком.

Уже зовсім пізно. Наталя спить. Я закінчила свій останній лист. Їх було сім, а завтра ще стільки ж треба написати. Добре, що мама не бачить, інакше б заборонила мені багато писати. Вона каже, що не можна перевтомлюватися, до того ж завтра рано вставати. Але мені так хочеться написати всім цим хлопцям і дівчатам. Пишу всім різне, адже вони разом уголос читають мої листи. Кажуть, що вірші з Біблії вчать напам’ять, це надзвичайно! Помолюся і ляжу спати. Що ж буде завтра? Трохи боюся лікарні! Когось із бабусиних онуків попрошу надіслати листи. Слава Тобі, Господи, що й цей день я прожила не даремно! 13 червня».

Сашко замовк і поглянув на Дениса. Той був серйозний, як ніколи.

– Сашко, адже це я відносив на пошту її листи минулого літа. Ще дивувався, що вона так багато написала.

– А бачив куди?

– Та навіщо воно мені! Навіть не поглянув. Лише подумав, що дівчина має якісь проблеми, коли за один день так за друзями засумувала. Вона ж просила надіслати листи друзям. Ну то таке, читай далі.

«Мама вже кличе. Треба їхати в лікарню. Сьогодні, коли я молилася, на душі було незвично тривожно. Але тепер усе добре. Я прочитала свої улюблені вірші з Біблії, з ними й поїду. "Господь справедливий на кожній дорозі Своїй, і милостивий у всіх Своїх учинках, Господь близький всім, хто взиває до Нього, хто правдою кличе Його! Волю тих, хто боїться Його, Він сповняє, і благання їх чує та їм помагає, – Господь береже тих усіх, хто любить Його..." (прим. ред. Пс. 144:17–20).

У лікарні я не плакала, плакала мама. Ще в дитинстві мені пропонували зробити цю операцію, але тоді мама побоялася поганого результату. І ось тепер... Тепер ця операція стільки коштує, що ми навряд чи колись матимемо таку суму, адже вдома ще бабуся, Микитка і Дмитрик. Маємо чималеньку сім’ю. Лікарі стверджували, що необхідно терміново оперувати. І якщо немає коштів, то потрібно шукати спонсорів. (Яке нове слово у нас з’явилося). Та я знаю, що моя доля залежить не від спонсорів, вона в руках Господа. Мама знає це краще за мене, але зараз їй дуже важко! Бідолашна неня! Вона для мене робить усе можливе, я так їй вдячна. Тато в мене сильний, він зможе... А про що я думаю? Я ще не вмираю. Піду писати листа маленькому Сергійку, який пересувається на візку. Старші хлопці допомагають йому відповідати на мої листи. А я повинна знову вигадати для нього якусь цікаву історію та ще продовжити розповідь про пастушка Давида. Вдома я намалювала для нього маленького Давида серед овечок. Напевно, він трішечки схожий на Сергійка. До цього хлопчика інколи приїжджають батьки. А після їхнього від’їзду Сергійко довго плаче й чекає на нову зустріч. Я так хочу, щоб він пізнав Того, Хто ніколи не залишає, з Ким не буває розлук. Минулого разу я послала Сергійку наліпки з гарними метеликами і квітами. Але хтось їх забрав у нього. Треба ще вигадати історію про прощення, щоб Сергійко зумів пробачити такому ж, як і він, нещасному, й молитися за нього.

Мама трохи заспокоїлася. Тато втішив її, запевнивши, що вони обов’язково матимуть вихід, що Господь мене не залишить. Увечері ми всі разом підемо на річку. Приходили бабусині онуки: дві дівчинки та два хлопчики. Іноді я дивуюся, які вони безтурботні й веселі. Але ж ми з цими онуками, певно, ровесники. Може, це моя хвороба? Через неї мені постійно хочеться бути на самоті, точніше, з Ісусом. Адже стільки всього з Ним треба обговорити! Я чула, як дівчатка між собою сварилися. На серці зробилося так важко. Чому люди сваряться через кожну дрібницю, щось ділять, на щось ображаються? Невже вони не розуміють, що й так багато мають, що навколо них стільки нещасних, хворих, самотніх людей? І дітей, за яких нікому навіть помолитися або просто сказати їм щось добре. Я знаю, що можу померти, але я з Ісусом. А скільки дітей-інвалідів, які теж можуть померти або вже пішли у вічність без Христа! Господи, допоможи мені встигнути написати про Тебе якомога більше листів у будинок інвалідів. Спробувала поговорити про цих дітей із Діною та Любою. Але, схоже, їм зі мною не цікаво. Ну що ж, мабуть, я недарма їх зустріла. Запишу їхні імена до списку тих, за кого молюся. І Дениса із Сашком теж. Вони хороші хлопці, але, здається, ще мало знають про життя з Богом. Молитимуся, щоб у майбутньому вони стали хорошими проповідниками. Виявляється, в мене на землі ще стільки справ! Ісусе, можливо, я щось не встигну зробити…

На річці було чудово. Стільки квітів, гарних дерев! А який чудовий захід сонця! Мені було трохи сумно дивитися. Яка ж гарна наша земля! Проте нічого, в мене попереду небо, там моя справжня домівка. А зараз буду насолоджуватися всім, що навколо: моїми дорогими батьками, сестрою і братами, бабусею Серафимою та друзями. Слава Тобі, Господи, що Ти дав мені так багато хорошого! 14 червня».

Сашко зітхнув і поглянув на Дениса. Той уже сидів на ліжку, міцно обхопивши свої кістляві коліна. Його незвично серйозні очі були широко відкриті.

– Слухай, Сашко, я її ледве пам’ятаю, а ти?

– І я також. Ми ж із нею майже не спілкувалися, – відповів друг.

– А дівчата? Теж мені щебетушки, їм усе смішки та кпини. Ну добре, ми, а як вони могли не подружитися з такою дівчинкою! І головне, вона ж їм про будинок інвалідів розповідала! – обурювався Денис. – Читай, що там далі.

І Сашко знову розгорнув щоденник:

«Уранці їздили в лікарню. Це вже востаннє. Потім на розмову з лікарями тато з мамою поїдуть без мене.

От і добре, я весь час за них молитимуся, адже бачу, як вони переживають. Сьогодні хочу написати Діминій мамі. Хлопчик надіслав мені її адресу. Вона пиячить, а Діма все одно її любить і чекає, плаче, коли вона довго не приїжджає. Хлопчик гарно малює, хоча ледве володіє руками. Його малюнок із воскреслим Ісусом висить у мене над ліжком. Яка ж я щаслива, що тепер Діма вірить в Ісуса! Йому вже 13, він може й інших навчити молитися, розповідати про Бога. Діма мені писав, що раніше кривдив малюків, а тепер йому їх усіх так шкода. Зараз ми з ним разом молимося за його маму та його друзів у будинку інвалідів. Це добре: "Бо дуже могутня ревна молитва праведного" (прим. ред. Як. 5:16). Господи, що ж написати цій жінці, де знайти потрібні слова, щоб вони торкнулися її душі? Боже, ці слова тільки у Твоєму серці, поділися ними зі мною!..

День минув. Ще один мій день на землі. Добре, що він був. На столі лист, який я насилу дописала. Моя мама не змогла б прочитати таке без сліз. А що скаже нещасна грішна жінка після прочитаного? І вона теж має щось чисте, добре, адже не зовсім залишила свого хворого сина, приїжджає, хоч трохи цікавиться його долею. Господи, не покинь її серця! Піду відпочивати. Наталя вже помолилася і солодко спить. Вона теж молиться за мій список, іноді пише цим дітям листи. Можливо, коли мене тут уже не стане, Наталя про них не забуде. Тато обіцяв звозити мене в будинок інвалідів, я так мрію побачити дітей! Місяць такий яскравий, але чомусь завжди сумний. Піду краще спати. Завтра мама з татом візьмуть нас із Наталею в центр міста за покупками. Попрошу тата купити для моїх друзів гарні листівки. 15 червня».

– Цікаво, що Оля написала тій жінці та що було потім? – запитав Денис, коли Сашко замовк.

– Вона так цінує кожен день життя! Її стосунки з Богом живі, а вічність – це щось близьке, реальне. Знаєш, Денисе, зі мною такого ніколи не було, – зізнався Сашко й уважно подивився на друга.

– Оля має інший погляд на час. Вона усвідомлює, що будь-якої миті може піти з цього життя.

– Але ми теж повинні це знати, точніше, знаємо, що можемо будь-коли постати перед Богом, що життя коротке, та ми про це й не згадуємо, – сказав Сашко.

– Тому й живемо так... без особливого сенсу. І це нам не те, і то не так, – сумно додав Денис.

– Ну що, ще почитаємо? Бабуся Серафима, мабуть, думає, що ми, як завжди, заснули тут. Тобі цікаво?

– Звісно. Хочеш, я зараз почитаю?

– Та я вже звик до її почерку.

І Сашко продовжив читати:

«Сьогодні зранку тато з мамою вирушили до лікаря. Потім ми поїдемо в місто за покупками, хоча мені не так уже й хочеться, бо почуваюся недобре. Знову важко дихати, хочеться лягти і зовсім не рухатися. Бабуся Серафима вже не знає, чим мене нагодувати, все хоче, щоб я хоч трішечки погладшала. Смішна, це ж від моєї хвороби я така. Їй мене теж шкода, вона другий день за мене постує, хоча й не зізнається. Про це я від мами дізналася.

Тато, мама та Наталя ще не повернулись із крамниць. Я з ними не поїхала. Мама хотіла та-кож залишитися, та я ледве її відмовила. Що тато без неї зможе вибрати? А вдома хлопчики чекають нас із подарунками, та й бабусі треба щось купити. Тато з мамою приїхали від лікарів зовсім засмучені. Їм докладно пояснили, що в мене вада серця і що саме треба зробити під час операції, яка мені все ж необхідна. Завтра всією сім’єю поїдемо до бабусиної церкви. Дуже цікаво. Давно я не була на служінні, цілий тиждень. Молитимуся, щоб добре почуватися. А зараз піду писати нові листи моїм друзям-інвалідам. Я ще не написала Галі. Про цю новеньку дівчинку мені розповіли хлопці. Кажуть, що їй зовсім не хочеться жити, багато плаче, мріє померти. Від дружби відмовляється, називає їх виродками та каліками, хоча сама дуже хвора. Але вони на неї не ображаються, адже серед них уже багато справжніх християн, які розуміють, наскільки новенькій важко. За словами хлопців, Галя в будинку інвалідів нещодавно. Її мама знову вийшла заміж, а Галю привезла до них. Бідолашна дівчинка втратила віру в любов, у людське тепло і від горя та відчаю ненавидить себе й увесь світ. Напевно, мені буде дуже важко їй писати. Господи, тільки Ти можеш мені допомогти!

Мама з татом накупили мені багато красивих речей, а тато не забув про листівки для дітей. Тепер увечері я маю роботу: кожну листівку треба підписати віршем із Біблії. Наталя погодилася допомогти. Я помітила, що ми з нею багато місць із Біблії знаємо напам’ять, напевно тому, що часто пишемо. Завтра, якщо Господь продовжить моє життя, знову зустрінуся зі своїм щоденником. Сама не знаю, навіщо його веду. Вдома забула свій товстий зошит і ось тепер почала цей. Без щоденника мені тепер трохи нудно. 16 червня».

«Сьогодні ми були в церкві. Для мене це завжди особливе щастя. Перший служитель розмірковував над Нагірною проповіддю Христа. Господи, як я хочу жити так, як Ти вчив! А іноді ловлю себе на думці, що просто заздрю одноліткам: вони красиві, міцні, безтурботні. У такі хвилини я молюся й перечитую листи дітей із будинку інвалідів. Тоді мені стає соромно за себе і страшно за них. Часто не розумію дівчат. Як вони можуть лити сльози через ластовиння на носі чи колір своїх очей? Невже вони не помічають, що навколо стільки людей, які взагалі не бачать або не ходять? Ось за кого треба молитися! Гріх нарікати тим, хто здоровий, хто знає Ісуса.

У церкві мені сподобалося, але вдома все одно краще. Тут у мене стільки друзів! А ще я молилася за одну стареньку бабусю. Нещасна, вона проспала все служіння, хоча проповіді були дуже хороші. Мені сподобалося, як проповідник говорив, що кожен із нас має свій труд перед Богом, на який здатні саме ми. Господь потребує усіх нас, це так чудово! Ще він говорив, що в наших глиняних посудинах (тобто тілах) ми носимо надзвичайний скарб – Духа Святого, Який зійшов від Бога, і треба в усьому давати Йому місце. Як це чудово! Я так не хочу ображати Його, засмучувати своїм непослухом, невір’ям, гріхом. Господи, Ти мені допоможеш, еге ж? Звісно! Хто ж мені допоможе, крім Тебе?! Я дуже втомилася і сьогодні більше не писатиму. Мені потрібно відпочити, а потім уже складатиму речі. Час потихеньку збиратися додо-му. 17 червня».

«У мене сьогодні радість: я трошки навчилася плавати! Вранці ми всією сім’єю ходили на річку. Було так чудово! Мама купила мені й Наталі дуже гарні купальники. Сестричка відразу його приміряла, їй так личить! А я... Мені все одно соромно знімати із себе халат, адже на березі стільки людей, а я така худа. Хотілося заплакати, я ледве стрималася. Спочатку я просто сказала, що не хочу купатися, хоча це неправда! Я хотіла, дуже хотіла купатися разом з усіма в цій широкій річці з мальовничими берегами. Потім мама все зрозуміла й дозволила мені купатися просто в халаті, сподіваючись, що люди подумають, ніби я не маю купальника. Вода була такою теплою! Наталя відразу взялася вчити мене плавати. І у мене добре вийшло, вийшло! На березі мама загорнула мене у великий рушник, і в ньому я пішла додому, адже бабуся Серафима живе зовсім поруч. Напишу листа Кирилку й Іванку, як я плавала, намалюю їм річку та розповім історію пророка Йони. Кирилко, можливо, знову відповість, а Іванко вже зовсім не може писати, і не тому що малий, а тому що хворий. Його руки зовсім не слухаються, тому Кирилко з неймовірними зусиллями пише за них обох. Кирилку зараз вже 12, а Іванку – 11. Вони в будинку інвалідів від самого народження, своїх нянечок іноді називають мамами. Напевно, їм пощастило з доглядальницями. Інакше, як би вони назвали їх мамами? Дівчата мені писали, що одного разу Іванко дуже прихилився серцем до однієї медсестри з їхнього будинку, видно, вона особливо жаліла його. Хлопчик був щасливий, коли жінка гладила його по голові, коли потайки приносила з дому цукерки й навіть коли забирала у свій кабінет на щеплення. Так тривало майже два роки. А потім добра медсестра вийшла заміж і переїхала до іншого міста. Для маленького Іванка (а йому тоді ледь виповнилося 6 років) це була жахлива трагедія. Він цілими днями дивився у вікно, плакав і шепотів: «Мамо, де ти, мамо?» Його дуже довго не могли заспокоїти. Ось так у його житті з’явилася, а потім зникла «перша мама». І тепер він не такий довірливий, як колись, не з таким відкритим серцем, бо знає гіркоту втрати. Якби я не хворіла, то в майбутньому обов’язково пішла б працювати в такий дитячий будинок. Ісус пішов би туди зі мною і зігрів би нещасних дітей Своїм теплом, Своєю любов’ю. А зараз я ніби з цими дітьми. Мені навіть здається, що я більше з ними там, ніж тут. Їхні долі й життя не йдуть мені з голови, а у вільний час я пишу й пишу листи. Адже це їм так потрібно! Піду помолюся і знову продовжу писати. 18 червня».

«Сьогодні вночі відходить наш потяг. Ми їдемо додому, а мені так важко розлучатися з бабусею Серафимою. Я завжди така: дуже швидко звикаю до людей, особливо до таких хороших, як вона. Знаю, бабуся теж не хоче зі мною розлучатися. Ми з нею всі ці дні багато спілкувалися. Я розповідала їй про своїх друзів, їхні долі. Вона обіцяла мені теж молитися за цих дітей, і вірю, що так і буде. Це мене надзвичайно тішить. Бабуся потайки від мене тихесенько плаче. Напевно, боїться, що я помру і ми вже ніколи не побачимося. Я звикла до цього, так багато хто думає. Але я знаю, що попереду ще є життя, яке ніколи не припиниться, і воно найкраще, що я будь-коли мала. Речі ми вже склали, їх небагато. Наталя радіє, хоче якнайшвидше додому.

Я ставлю останню крапку в моєму щоденнику. Надішлю лист, який написала вчора й погуляю біля річки, де я навчилася трошки плавати. Що як я знову приїду в це місто, в цей будинок, а може... 19 червня».

Сашко припинив читання і з тривогою поглянув у широко розкриті очі друга. Потім, мов змовившись, хлопці зі щоденником стрімголов спустилися з горища.

Перебиваючи один одного, вони майже прокричали бабусі Серафимі, яка біля вікна сиділа з Біблією в руках:

– Бабусю, бабусю, що зараз з Олею? Вона вам пише? Чи маєте її адресу?

Бабуся Серафима подивилася на хлопців крізь окуляри, потім взяла в Сашка зошит і, все зрозумівши, зітхнула:

– Так ось він, її щоденник. Вона писала, що забула його в моєму домі.

– То як її справи, бабусю? – нетерпляче запитали хлопці.

– Добре. Навіть припускаю, що її справи зараз найкращі, хлопчики. Відтоді як Оля поїхала від нас, її земне життя тривало недовго. Тепер дівчинка в Господа, Якого вона так любила.

Бабуся зняла окуляри й куточками хусточки витерла сльози. Хлопці знесилено опустилися поруч із нею.

– Як це так, бабусю Серафимо? – розгублено промовив Денис і навіть розвів руками.

– Отже, її час настав, діточки. Батьки Олі не знайшли коштів на операцію. Наша церква надіслала їм трохи, але то була дуже незначна сума, яка і стала в пригоді тільки на похорон.

– А нам навіть нічого не сказали! – обурився Сашко.

– Та якось не довелося нам із вами про це говорити.

– Бабусю, ви їздили на похорон?

– Ні, дітки, після того повідомлення я зовсім злягла. Ваші мами ще мені тоді допомагали. Та ж ви, напевно, й не пам’ятаєте.

– Бабусю, а чи маєте адресу Олі? – запитав Сашко.

– Хочеш написати її батькам?

– Ну так. Треба надіслати їм щоденник, адже це дуже важливо! І дізнатися про дітей із будинку інвалідів. Хтось тепер повинен їм писати.

– Адресу я вам дам. І щоденник надіслати треба, це правильно. А ось листи Оліним друзям тепер пише вся родина, а її церква допомагає дітям, як може. Але ж це не єдиний будинок для дітей з особливими потребами в нашій країні. Оля сама знайшла для себе працю. Чому б і вам не пошукати таке заняття? Це добре буде, діточки. Я теж із вами писала б листи, що могла б, те й робила.

У будинку запанувала тиша, в якій кожному було про що подумати. У житті іноді потрібні такі паузи.

– Думаю, нам буде надзвичайно соромно, коли поруч з Олею стоятимемо перед Божим престолом. Вона так мало прожила, а так багато зробила, так сильно вірила в Ісуса, – промовив Денис.

Їхню розмову перервав дзвінкий сміх дівчаток, які, не дочекавшись братів, прийшли допомагати старенькій бабусі Серафимі. Але вийшло так, що того дня вже ніхто не працював на городі, а знову сторінку за сторінкою перечитували невеликий зошит, що зберігав маленьку часточку великої долі однієї хорошої дівчинки.

– Якби я була письменницею, я написала б про Олю книжку, – сказала Люба.

– Так, а поки потрібно розповісти історію цієї дівчинки в нашій церкві, – додала Діна.

– Або навіть прочитати щоденник! – підхопив Сашко.

– Але це ж її особисте, – замислилася Люба.

– Я думаю, діточки, що це варто зробити, – вирішила бабуся Серафима. – Оля на нас не образиться. Адже в сучасних церквах стільки християн, заколисаних добробутом або занурених у суєту! Вони живуть так, ніби не буде вічного престолу, ніби навколо них немає нещасних людей, які потребують Божої любові та спасіння. Вважаю, що після читання щоденника цієї дівчинки багато хто прокинеться.

Незабаром помісна церква взяла шефство над дитячим інтернатом і будинком для людей літнього віку. Чи припускала колись дівчинка Оля, що забутий нею щоденник так послужить людям? Так, коли добре насіння помирає, воно приносить багато плодів (прим. ред. див. слова Ісуса Христа в Ів. 12:24, 25).

ДЕНЬ ПОДЯКИ

У будинку молитви, як завжди, дуже велелюдно. Але сьогодні незвичайний день, сьогодні – День подяки. Зал молитовного будинку прикрасили гарними постерами з біблійними віршами, перед кафедрою щедро виклали овочі та фрукти – дар землі, який Бог дав людині. Сьогодні тут зібралися християни, щоб у палких молитвах подякувати Господу та послухати проповіді про небесні жнива. Адже, що людина сіє, те вона пожинатиме й тут, на землі, й у вічності. Але ось скінчилася остання проповідь, проспівали останній псалом, стихла завершальна молитва, а християни не поспішають розходитися по домівках. Мабуть, сьогодні їхніх сердець по-особливому торкнувся Святий Дух, і ніхто не хоче знову занурюватися в суєту буднів і метушню швидкоплинних днів.

І тоді молодий служитель несподівано запропонував:

– Брати і сестри, сьогодні незвичайний день, та й церква в нас молода. Подивіться, як багато серед нас тих, хто нещодавно навернувся до Господа. Я дуже хочу, щоб їхня віра у Христа була міцною, а християнське життя – плодовите. З власного досвіду знаю, як добре допомагають зміцнитися у вірі свідоцтва досвідчених християн, які неодноразово бачили у своєму житті руку Божу, Його керівництво. Пропоную сьогодні ввечері дружно зібратися в цій залі, і нехай кожен із нас подумає про те, що він може розповісти про себе іншим. Нехай наш Господь прославиться в цьому, нехай іще більше звеличиться Його дивовижне Ім’я в наших серцях. Із миром Божим!

На цьому закінчилося ранкове служіння Дня подяки, або жнив, як це свято називаємо ми.

Увечері молитовний будинок знову наповнили люди. Особливо жваво перемовлялися дідусі та бабусі, їм було чим поділитися з молоддю. У кожного за плечима стільки років ходіння з Богом, що не на одну книжку вистачить. Молодь теж із нетерпінням чекала незвичайного служіння.

Після першої молитви до кафедри вийшов непримітний, завжди спокійний сивий дідок. Схиливши голову в молитві, він попросив благословення в Господа й почав свою розповідь.

…Тривала Друга світова війна. Всі знають, який страшний це був час! Люди старшого віку його пережили, а молодь лише чула. Я ще був невіруючим, коли разом із тисячами інших чоловіків пішов на фронт. Воював у піхоті, вошей годував, друзів утрачав, а сам неодноразово дивувався, що вижив. Молодий я був, двадцяти років ще навіть не виповнилося, але сьорбнув, як і всі, й голоду, й холоду, та й страху натерпівся, чого вже там приховувати. З нами в санчастині служив один санітар – дивний такий, зброї до рук не брав. Віруючий був, баптист. Бувало, глузували з нього, та це зрідка траплялося, більше поважали, й кожен поранений саме до нього хотів потрапити. Бо він усе можливе зробить, аби страждання полегшити, хворих і контужених доглядав, мов малих дітей. З поля бою під кулями поранених на собі виносив, а сам іще молодий, ледь старший від мене. Ось із ним я й познайомився одного разу під час бою тієї ночі, коли мене поранило осколком у груди.

Пам’ятаю, схилився якось він наді мною, дихання моє слухає, потім груди мені перев’язує, а сам усе Бога просить:

– Господи, допоможи йому, спаси й помилуй, не дай цій душі без Тебе, без покаяння відійти у вічність.

У нашому польовому шпиталі, куди мене потім відправили, сказали, що осколок застряг біля серця, та, якщо він зрушить, я помру. Санітар день і ніч мене доглядав, а коли я повертався до тями, він дякував Богу та про Христа розповідав, молитися вчив.

– Якщо своє серце подаруєш Спасителю, воно в тебе довше простукає. Адже не дарма працюватиме, – усміхався він і на клаптиках паперу олівцем писав для мене рядки з Євангелія.

За першої-ліпшої нагоди мене переправили в тил. Неодноразово я був на межі життя і смерті. Лікарі постійно дивувалися, чому я з таким пораненням іще живий. Але ж мені допомагав Сам Господь, Якому я навчився молитися і Якому довірив своє серце й життя. Ось так і прожив я з осколком біля серця до своїх років. І переконаний, якби не Господь, мене б на світі не було. Від часу свого навернення я намагаюся всім засвідчити про Бога, розповісти, що і справді моє життя не було марним. Тож правду сказав мій санітар: якщо серце довірити Богу, воно довше простукає...

Дідусь неквапливо пішов між рядами на своє місце. Він розкрив секрет свого довголіття й поділився ним з іншими.

Потім вийшла літня сестра й, важко зітхнувши, почала свою розповідь.

…Це теж сталося під час війни. Я ще дівчиськом була. Батько на фронті загинув, мама нас чотирьох ростила. І тут до нашого села християни приїхали. Вечорами то в одному будинку, то в іншому служіння проводили, про Бога розповідали. Мама брала нас із собою на ці зібрання, там вона й увірувала. А жили ми зовсім погано, продукти економили, як могли. І тут християни перед своїм від’їздом мамі мішок картоплі привезли. Ми його в погріб винесли й Господу слізно дякували за милість. І що ж ви думаєте, дорогенькі? Ми цю картоплю всю зиму їли! Побіжить мій молодший брат у погріб, набере казанок картоплі, й, поки ми з мамою працюємо в сусідньому селищі на фабриці, він чи то юшку зварить, чи то просто відварить картоплю в мундирі. Прийдемо додому, а вечеря, хоч і небагата, але вже є.

Одного разу я неньці й кажу:

– Мамо, а скільки ж нам християни картоплі дали? Як довго вона у нас не закінчується!

Мама відразу біля столу на коліна впала й у сльозах Богу дякувала. Як у вдови із Сарепти Сидонської (прим. ред. див. історію про вдову із Сарепти в 1 Цар. 17:9–16), картопля не закінчувалася, поки інша їжа не з’явилася. Ось яке чудо Господь створив! Мама часто любила повторювати: «Господь – Бог сиріт і вдів. Він ніколи не полишить у біді. Коли виростете, діти, пам’ятайте, як Він вас від голоду врятував». Ми це все життя пам’ятали. Наш кухарчук, мій брат, служителем у своїй церкві став, і дві мої сестри Господу життя присвятили. А коли, трапляється, збираємося разом, то обов’язково на стіл картоплю ставимо, зварену, як у дитинстві, в мундирі.

Витираючи набіглі сльози вдячності, сестра славила Господа за врятоване життя, за Його любов, турботу й участь в її долі.

– Я теж розповім про війну, – продовжила інша літня сестра. – Адже у скорботі особливо видно руку Господа.

У будинку молитви стояла тиша, всі чекали, що скаже ця тендітна, приємна на вигляд жінка в білій хустинці.

…Я мешкала в Ленінграді, там моя батьківщина. Чоловіка забрали на фронт, де він незабаром загинув. А я залишилася з немовлям на руках. Чоловік так і не дізнався, що в нього народився син. Попри те, що потрібно вигодовувати малюка, я щодня, а бувало, й по кілька днів поспіль працювала у шпиталі, куди один за одним надходили з фронту поранені. Дитину вдома няньчила моя старенька мама. Робота мені подобалася, хоча поверталася додому вкрай виснаженою. Зате я мала можливість розповідати нещасним людям, багато з яких помирало на моїх руках, про Бога, про Його любов, про вічність. Сама я навернулася до Господа незадовго до війни, а мій чоловік пішов на фронт, так і не пізнавши Христа. Але вірю, що Господь торкнувся його серця в непроглядному пеклі війни, в якому довелося побувати нашому народу. За роботу у шпиталі я отримувала мізерний пайок і деякий одяг для малюка. Тож мені було за що дякувати Господу. Та одного разу...

У місті оголосили надзвичайний стан, ворог був зовсім близько від Ленінграда. Влада наказала всім баптистам та іншим неправославним християнам за 24 години полишити місто. Остерігалися з їхнього боку провокації чи зради. Пам’ятаю, як гірко я плакала в кабінеті головного лікаря, слухаючи його вибачення:

– Прости, Маріє, ти тут нам дуже потрібна, тебе люблять хворі й медперсонал. Але наказ є наказ. Я не можу тебе залишити на роботі. До побачення, ось візьми, це твій пайок на тиждень.

І він поклав переді мною на стіл убогий військовий пайок – продукти, завдяки яким люди якось виживали. Зі сльозами на очах я взяла зароблене й пішла геть. Дорогою додому я молилася, гірко нарікаючи на свою долю:

– Куди, Господи, мені йти з малюком і старенькою хворою мамою? Зроби щось, аби ми залишилися. Тут маємо дах над головою, яку-не-яку роботу. А що буде далі з нами?

Удома, у своїй квартирі, я побачила маму, яка збирала речі в невеликі клунки.

– Донечко, нам час іти, наказували якнайшвидше забиратися геть. Поки світло, треба кудись іти.

– Але куди, мамо? Куди ми підемо з власної квартири? Ні, я молитимуся, і Бог нам допоможе.

Та Господь так і не відповів на мої молитви. І з невеликою групкою віруючих жінок, дітей та літніх людей ми пішли геть із рідного міста, покладаючи свою надію лише на Господа. Братів-християн у перші ж дні війни, попри їхні релігійні переконання, відправили на фронт, де вони відмовлялися брати до рук зброю і найчастіше ставали санітарами або ж допомагали там, де не потрібно вбивати.

Зовсім стемніло, коли ми ввійшли до лісу. Змерзлі голодні діти голосно плакали, старі від утоми ледве пересували ноги. Ми йшли, не втрачаючи надії потрапити до якогось села, з острахом прислухаючись до завивання вовків у темному лісі. Але Бог зберігав наш шлях, і вже вночі ми вийшли до дачного поселення, де переночували, трохи зігрівшись від морозу в одному з порожніх будиночків, а вранці вирушили далі. За день ми опинилися в невеликому селі, де одна наша християнка мала родичів. Ті прихистили, й незабаром усю нашу групку розподілили по християнських родинах, так само осиротілих без своїх чоловіків і батьків.

Важко нам доводилося. Та наскільки великим був наш подив, коли за кілька днів дізналися про страшну, відому всьому світу блокаду Ленінграда. Як соромно згадувати своє ремствування на Господа, коли довелося залишати рідне місто! Як багато ми тоді зрозуміли про любов Небесного Отця, про Його дивовижну турботу! Іноді здається, що Господь нас зовсім не чує, що покинув і забув. Але навіть у найскрутніших ситуаціях не варто нарікати на Бога, адже наша доля – в Його добрих батьківських руках. Ми не завжди розуміємо, що труднощі, які відчуваємо, в майбутньому можуть обернутися для нас благом. «І знаємо, що тим, хто любить Бога, хто покликаний Його постановою, усе допомагає на добре» (прим. ред. Рим. 8:28), – такими словами сестра закінчила свою цікаву та зворушливу розповідь.

Того дня з кафедри лунало ще багато різних свідчень, багато молитов подяки Богу, покаяння перед Ним. Усі присутні усвідомили Господню велич і Його безмежну милість. І кожному хотілося в особливому благоговінні схилити коліна перед своїм Творцем.

ЛІЗА

У величезному дзеркалі відбивалися великі карі очі, тонкий носик і маленькі пухкі вуста. Темне розпущене волосся майже повністю вкривало худеньке тіло молодої жінки, яка сиділа в інвалідному візку. Вона вдивлялася у своє зображення в дзеркалі та про щось думала. Мабуть, її думки були тяжкими, бо гарні очі жінки наповнювалися слізьми.

Перед нею на журнальному столику лежала відкрита упаковка пігулок, які лікар призначив на випадок безсоння. Сьогодні Ліза вирішила випити їх усі відразу, щоб заснути… назавжди... назавжди.

У квартирі панувала тиша, чутно лише цокання настінного годинника. Маленька спальня, прикрашена живими та штучними квітами, здавалася надзвичайно затишною. Але це, схоже, зовсім не тішило господиню. Її замислений погляд ковзнув по стіні й зупинився на світлині в тонкій дерев’яній рамці. Зі знімка на неї дивилася красива великоока дівчина в пишній білій сукенці й ошатних туфельках на високих підборах. В її довгому розпущеному волоссі красувалася жива троянда. Такою була Ліза після випускного вечора. Тепер замість туфельок на підборах її ноги взуто в остогидлі м’які домашні капці. А на додачу – жахливий інвалідний візок. Як хочеться вирватися з нього і, як у роки ранньої юності, випурхнути з дому, пробігтися знаними з дитинства вуличками, зловити на собі чиїсь захоплені погляди та знову почуватися щасливою, здоровою і красивою!

Мама спала після нічної зміни, тато був на роботі. Ліза розуміла: якщо вип’є ліки, якщо піде назавжди, то завдасть батькам нестерпного болю, та водночас нарешті звільнить їх від нескінченних поїздок по лікарнях, від необхідності доглядати її вдома.

...Усі її біди почалися відразу після випускного класу. Ліза почувалася дорослою та самостійною. Світ вабив її своїми таємницями, хотілося жити, як у романі, любити, радіти та захоплюватися життям. Вступні іспити в художнє училище вона склала успішно. Попереду майже ціле літо – останнє літо, коли була ще здоровою. Літо закрутило, задурманило. Одна дискотека змінювала іншу, одні друзі йшли, натомість з’являлися інші. Пізно ввечері Ліза поверталася додому, приносячи із собою гіркуватий запах цигарок. На закиди батька і сльози матері дівчина відповідала одне й те саме: «Я вже доросла, це моє життя!» Потім з’явився він – високий, широкоплечий, із приємними рисами обличчя та м’яким оксамитовим голосом. Темне хвилясте волосся, сині очі, чуйні вуста. Чи це не хлопець її мрії? І Ліза почувалася найщасливішою на світі. Тепер, гуляючи вдвох теплими літніми вечорами, вони мріяли про майбутнє спільне життя і разом вірили у вічне кохання. Та одного разу...

Вона поверталася з училища, куди їздила за розкладом занять, що мали розпочатися за декілька тижнів. Ішов дощ, теплий, лагідний. Ліза зупинила таксі, щоб остаточно не промокнути на вулиці, чекаючи на тролейбус. Всю дорогу, сидячи поруч із водієм, вона думала про майбутній вечір, про зустріч із другом. Вона так занурилася у свої думки, що навіть не зрозуміла, як усе сталося. Пам’ятає тільки сильний удар, гострий біль у спині та відчуття порожнечі.

Ліза прокинулася в лікарні та крізь туманний серпанок перед очима побачила заплакане обличчя мами, яка схилилася над її постіллю. А потім знову ця гнітюча, крижана порожнеча в серці. Кілька днів лікарі боролися за життя дівчини. Вона довго не поверталася до тями після аварії, в якій постраждав і водій таксі. Її переслідував безперервний біль. Здавалося, ніколи не скінчиться цей страшний час, який вона провела в лікарні. Який жорстокий поворот в її долі! Сергій, так звали її коханого, приїжджав до неї часто. Його турбота окрилювала, надавала сил для життя. Ліза пропустила початок занять в училищі, але втішалася думкою, що повернеться до занять наступного року.

Вона чітко, до дрібниць пам’ятала той ранок, коли в її палату ввійшов лікар у супроводі привітної дбайливої медсестри. Ліза була в палаті одна. Мама, бачачи, що доньці покращало, поїхала додому, щоб хоч трохи відпочити.

– Лізо, як сьогодні почуваєшся? – широко усміхнувшись, заговорив літній лікар.

У відповідь Ліза несподівано для себе раптом запитала, що з нею буде далі, скільки вона ще пробуде тут у такому стані.

На обличчі лікаря і сліду не залишилося від безтурботної усмішки. Його сірі очі дивилися крізь товсті скельця окулярів задумливо і водночас трохи розгублено.

– Лізо, в аварії ти серйозно пошкодила хребет, дуже серйозно. Я покажу твої знімки. Батькам я давно все пояснив. Тепер, дочко, настала твоя черга послухати.

Серце Лізи закалатало часто-часто, немов уперше відчуло справжню біду.

– І що, лікарю, що тепер?

– Я думаю, Лізонько, точніше, знаю, що ти вже не зможеш ходити.

– Як не зможу ходити? Зовсім?!

Лікар сумно опустив очі.

– Я зробив усе, що міг, дитинко, ти жива... А це головне, розумієш!

Він іще щось казав, потім утішала медсестра, але Ліза їх майже не чула, точніше, не слухала. Хворі в сусідніх палатах здригалися від її гучних ридань і благань:

– Вилікуйте мене! Вилікуйте! Я хочу ходити, я не хочу жити так!

Депресія Лізи тривала майже рік. Зникли її мрії про улюблену професію, про вічне кохання. Кудись зник Сергій, пішли друзі.

Потім вона, вже вдома, у своїй затишній, прикрашеній квітами кімнаті, захопилася читанням. Читала запоєм одну книжку за іншою. І вони відносили її від реальності, від жорстокої дійсності, в якій часто доводилося звертатися до лікарні, бо біль у спині постійно нагадував про себе. І тоді Лізі хотілося померти, тоді вона опинялася перед обличчям безжальної правди.

В один із таких періодів життя Ліза лежала в лікарні. Якось у палату ввійшли дві дуже привітні дівчини. В руках вони тримали тонкі книжечки, які відразу ж роздали хворим. Одну дівчата подарували Лізі. А потім гості почали свідчити про Бога, про Його любов до людей, про вічне життя. Ліза слухала їх, але все почуте сприймала за белькотіння немовлят. Її серце ніколи не було близьким до Бога, а думки ніколи не спрямовувалися до неба.

Дві дівчини приходили ще кілька разів. Одна з них, на ім’я Люда, була особливо уважною до Лізи. Але хвору це тільки дратувало, вона уникала спілкування з довколишніми. Всю свою увагу, думки і почуття вона віддала захопливим романам. Ліза не реагувала на молитви християнок, на їхні запрошення до церкви, на розповіді про любов Христа. Та й у чому можна вгледіти любов Бога? В інвалідному візку чи, може, у своїй нещасливій долі? Лізі страшно думати про життя. Тільки-но вийшовши з депресії, вона боялася знову зануритися в безодню болісних переживань.

Після лікарні Ліза вирішила назавжди викреслити з пам’яті зустріч із християнками. Одного морозного зимового вечора самотню дівчину відвідала колишня шкільна подруга Надя. Її очі світилися щастям: за кілька днів відбудеться її весілля. Тож наречена вирішила поділитися своїм щастям з однакласницею.

– Ти обов’язково повинна бути зі мною, Лізо, обов’язково! Без тебе я буду щасливою лише наполовину. Приїжджай, добре? – все торохкотіла дівчина.

– Я не можу, Надієчко, – спробувала відмовитися від запрошення Ліза.

Але всі її спроби були марними. Надя принесла Лізі кілька нових книжок, яким та неабияк зраділа. Потім подруги говорили про різні дрібниці.

Нарешті Надя таємниче прошепотіла:

– Ой, Лізо, де я нещодавно була! Ти навіть не уявляєш!

– Де, Надієчко? – Ліза засміялася, дивлячись у сірі очі подруги.

– У ворожки! Тієї самої, яка мені минулого року наврочила наше з Олегом весілля. Уявляєш, усе справдилося, все до дрібниць! Я тоді просила її на тебе поворожити, вона ще горе передбачала.

– Ну і що цього разу тобі наворожили?

– Не можна говорити, бо хороше не здійсниться. Але все так добре, Лізонько, що навіть голова йде обертом!

Швидка, спритна Надя закружляла по кімнаті. Її високий стрункий стан викликав у Лізи захоплення й легку заздрість. Усе дитинство вони провели разом. Разом грали в м’яча, стрибали через скакалку, ходили купатися на річку, а тепер... Ліза на хвилину задумалася.

– Надійко, почекай, не крутися дзиґою. Краще, знаєш що, відвези мене до твоєї ворожки. Зможеш?

Надя трохи забарилася з відповіддю, а потім закивала:

– Добре, Лізонько! Ми з тобою вирушимо до неї пішки. Вона не так далеко живе. Одягнешся тепліше, і прогуляємося. Промчу тебе з вітерцем, ото матимемо прогулянку! – намагалася розвеселити подруга.

– Коли, Надійко? Краще б до твого весілля. Бо потім тобі не до мене буде.

– Добре, тільки за це ти неодмінно будеш на нашому з Олегом святі.

Ліза погодилася, й наступного дня дівчата вирушили до ворожки. Лізі подобалося гуляти в супроводі щебетухи Наді. Тільки з нею дівчина могла знову безтурботно сміятися і говорити про різні дрібниці.

У маленькому будиночку за густим розрослим садом їх зустріла зовсім старенька жінка. Погляд її великих темних очей вислизав кудись убік. Гострі риси обличчя надавали високій худорлявій жіночці колючий, неприємний вигляд, але її оксамитовий голос звучав майже лагідно.

Надя впевнено покотила Лізин візок у невелику кімнату, посередині якої стояли дерев’яний стіл і стара велика миска з водою. Жінка непоспіхом взяла звичайний кухонний ніж, із дозволу Лізи опустила у воду її волосину, щойно вирвану з довгої важкої коси дівчини, й почала ворожити.

Ліза спостерігала, як стара, нашіптуючи щось, водила над мискою ножем і пильно дивилася на воду. Дівчата, затамувавши подих, чекали. Несподівано Лізі захотілося піти, їй здалося, що вся її доля залежить від цієї колючої жінки, яка бурмоче магічні заклинання. Раптом стара підняла зморшкувате обличчя й зупинила свій погляд на Лізі.

Дівчина з жахом зазирнула в холодні, пронизливі очі ворожки. В них відчувалося якесь нелюдське, важке, крижане серце. Ліза насилу витримала цей кинутий на неї погляд, а потім почула:

– Ти житимеш мало, але до тебе ще прийде любов і щастя. Дуже скоро... Більше нічого не скажу.

Серце Лізи ледве не вистрибувало з грудей, коли вона разом із подругою знову опинилася на вулиці. Надя не на жарт стривожилася.

– Не вір їй, Лізо! Чого б тобі рано вмирати? Побачила твій візок і гайда передбачати. Ну їх, усі вони такі! Їм головне – гроші, а наговорити можна бозна-чого.

Але Ліза мовчала. В її пам’яті зберігся колючий погляд ворожки, такого вона ще не зустрічала у своєму житті. Ця жінка дійсно володіла якоюсь невідомою, неземною силою, в цьому Ліза не сумнівалася.

– Не турбуйся, Надійко! Я не прагну жити до глибокої старості в цьому візку. Життя мені не в радість, що буде, те й буде. Зрештою, крім смерті, мені передбачили і щастя. Ось його і почекаємо, аге ж? – Ліза з усмішкою підморгнула розгубленій подрузі.

За кілька днів відбулося Надійчине весілля. Ліза до нього довго готувалася. Вона одягла свою найкращу сукню, розпустила довге гарне волосся. Дістала косметику з шафки, і за кілька хвилин на неї з дзеркала дивилася колишня гарна Ліза, тільки в інвалідному візку. Але ще стали іншими її очі: раніше вони ніколи не дивилися на світ так серйозно й задумливо. За Лізою приїхав Надійчин старший брат і допоміг їй розташуватися на сидінні легковика. Він повіз на весільне свято дівчину, яка вперше після аварії наважилася з’явитися на очі такої безлічі людей. Надіїн брат обережно підкотив Лізин візок до весільного столу, щоб він був неподалік від нареченої. Здавалося, все йшло добре. До Лізи підходили знайомі й, немов не бачачи інвалідного візка, говорили про різне. Дівчина почувалася вільно і щиро усміхалася, дивлячись на свою любу подругу, що стоїть поруч із нареченим у красивому весільному вбранні.

Аж раптом Ліза відчула на собі чийсь пильний погляд і озирнулася. За її столом, майже навпроти, сидів Сергій. Знайома ніжна синява його очей примусила дівчину затріпотіти. А він дивився на неї з колишнім захопленням і теплотою.

«Ще прийде любов і щастя...» – пригадалися слова загадкової ворожки.

Застілля змінилося танцями. Сергій підійшов до Лізи. Весь цей час вони жадібно дивилися одне на одного, а тепер нарешті могли поговорити. Дівчина не питала, куди він зник з її життя, а парубок радів, що не доводиться вигадувати пояснення. Вони просто згадували все краще, що колись удвох пережили.

Сергій сам привіз Лізу додому. Батько вже спав, а мама працювала ночами, щоб удень бути вдома з донькою. Парубок провів дівчину до її затишної кімнати і вийшов звідти тільки рано-вранці. Батьки й сусіди швидко помітили зміну в Лізі. Її очі засвітилися щастям. Вона, як і раніше, намагалася допомагати мамі на кухні, звеселяючи її безтурботними жартами. Тепер, виїжджаючи на прогулянку, Ліза не уникала розмов із сусідами. Косметика знову з’явилася на її гарному обличчі, різноманітний одяг змінив уже звичні домашні халати. Сергій приїжджав часто. Майже щовечора. Це була їхня солодка таємниця, здійснена юнацька мрія. Він нічого не обіцяв, а вона нічого не просила. Їй просто хотілося жити, хотілося бути щасливою.

Так минула зима, пролетіла весна. Здавалося, мама про все здогадувалася, але нічого не говорила, немов боячись знову побачити журливо-мовчазну доньку.

Першою заговорила про це Надя.

– Лізо, це правда, що ти зустрічаєшся із Сергієм?

– А з чого така цікавість, подруго?

– Люди кажуть. Я спочатку не вірила, а потім побачила, як ти змінилася.

Лізу немов хтось ударив.

– А чому ти не вірила? Чому? Через цей візок, так? Саме через нього я не маю права на любов, на радість, на щастя? Я що, гірша за інших, невже? Або тільки ти можеш бути щасливою? – голос Лізи зірвався, на очі навернулися сльози.

Надя продовжувала:

– Вибач, Лізо, ти не зрозуміла, я зовсім про інше! Просто Сергій... він одружений. Невже ти не знала?

Ні, вона не знала! Вона не хотіла цього знати! Але ця правда обпекла її серце страшним болем, про який знають лише ошукані та принижені.

– Цього не може бути, Надю! Не може бути! Я тобі не вірю, ти щось наплутала!

Лізу охопило знайоме почуття безпорадності й відчаю. Вона закрила обличчя маленькими долонями й заридала. Надя мовчки сиділа поруч, не знаючи, що й сказати.

Нарешті, трохи заспокоївшись, Ліза стала питати:

– Хто вона? Мають дітей? Розкажи все, що знаєш, Надю. Ми ніколи про це з тобою не говорили.

– Після твого повернення з лікарні я не говорила про Сергія, бо не хотіла тебе засмучувати. Та й ти нічого не питала. Я не знайома з його дружиною. Знаю тільки, що вона з пристойної забезпеченої сім’ї, яка зараз живе в іншому місті, й чекає на дитину.

– А чому вони із Сергієм не разом?

– Він закінчує інститут. Раніше вони мешкали з його мамою, а тепер дружина через погане самопочуття поїхала до своїх батьків. Скоро Сергій захистить диплом і знову повернеться до неї, Лізо.

– Звідки ти знаєш, Надю?

– Ну, про це знають усі наші друзі, Лізонько. Мій Олег часто спілкується із Сергієм. Він і переказав мені чутки про ваші зустрічі. Я вирішила попередити тебе, щоб не було запізно. Тобі й так вистачає проблем.

На очах Лізи знову заблищали сльози. За мить зруйнувалося її швидкоплинне, мимоволі вкрадене в когось щастя, зовсім не її щастя.

Увечері Ліза попросила Сергія піти. І цього разу назавжди. Коли вона розповіла йому про все, парубок нервово стиснув зуби:

– Я заплутався, Лізо, прости! Коли я побачив тебе на весіллі, то зовсім утратив голову. Як я міг пройти повз?! Зрозумій, ти моя перша любов.

Вона суворо дивилася в його очі:

– Це занадто жорстоко, Сергію, думати тільки про свої почуття. Тобі не спадало на думку, що в моєму житті й так досить горя? Іди!

Він пішов, а вона довго плакала у своїй кімнаті, марно намагаючись заглушити в серці біль, відчай, любов.

Уже потім від Наді Ліза дізналася, що Сергій успішно закінчив навчання в інституті й переїхав до дружини. Перед від’їздом він приходив до Лізи, але того дня вона була на черговому обстеженні в лікаря. Тепер усе її життя знову забарвилося в сірі та чорні тони...

Наче прокинувшись від спогадів, Ліза доторкнулася до пігулок на журнальному столику.

– Ну що ж, – сказала вона собі, – отже, судилося здійснитися словам ворожки. Щастя й любов уже минули, черга за смертю.

Вона взяла склянку з водою.

– Але чому, чому в мене все так? Чому? Господи, якщо Ти є, поясни це мені. Чому я опинилася на узбіччі життя? Навіщо? Ісусе, якщо Ти є, поясни!

З її вуст уперше зірвалося це ім’я. А потім прийшли сльози, після яких раптом зробилося легко та спокійно. Пригадалася лікарня, дві християнки, ніжна дівчина Люда, її молитви біля Лізиного ліжка.

– Десь є брошура. Там її адреса й телефон, – згадала Ліза.

Вона під’їхала до книжкової полиці й довго шукала серед книжок. Нарешті знайшла тонку книжечку про вічну Божу любов, про спасіння через жертву Христа, про вічне щастя з Ним.

– Якщо є диявол, то є і Бог, – прошепотіла дівчина, згадавши свої враження від зустрічі з ворожкою, і з подивом почала читати дрібно надруковані слова. Як струмінь чистого цілющого світла, ці слова проникали в морок її зраненої душі.

Перед дівчиною постав образ Небесного Батька, люблячого і скорботного через загибель Свого дорогого творіння, образ стражденного Ісуса Христа, Який прийшов у цей світ задля спасіння грішників, і Його великий подвиг на хресті. Лізі, яка втомилася від гріха навколишнього світу, захотілося святої чистоти, розради і ніжності. Її зраненій душі, яка втомилася від самотності й болю, задавленій темрявою гріха і смерті, захотілося жити. І вона молилася, молилася, а поряд був люблячий Батько, чудовий Спаситель і Друг.

За кілька днів Ліза зателефонувала Люді. А потім в її житті з’явилися церква, нові щирі друзі, а головне – мета. Адже навколо неї було стільки близьких, рідних, любих і ще неспасенних людей. Тепер Ліза не впадала у відчай від думки про лікарню. Вона знала, що там багато тих, хто потребує Божої любові. Саме цього тепер ніколи не забувала красива молода жінка в інвалідному візку. Диявол через ворожку обіцяв їй смерть, а Бог назавжди подарував життя і щастя – у цьому і є найважливіша відмінність.

ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ

Мамо, купи мені нові джинси! Я вдягатиму їх до школи, – Сергій допитливо подивився на неньку.

– До школи краще ходити у штанях, сину. До того ж, ти маєш джинси, – відповіла вона, спокійно подивившись на сина з-під окулярів.

– Ті вже не модні, мамо. Зараз такі ніхто не носить.

– А-а-а, зрозуміло. Тоді потерпи трохи, ось закінчиш випускний клас і, будь ласка, купуй собі наймодніші на світі джинси. А зараз нам із татом треба виділити кошти на куртку для Наталки, на черевики для Ілька, на кофтинку для Олени, портфель для... – почала перераховувати ненька, пораючись на кухні.

– Ось так завжди, – невдоволено обірвав її Сергійко.

– Так, любий, ти маєш іще двох сестер і двох братів, і нам їх теж треба годувати й одягати. Чому б тобі на канікулах не попрацювати в тата на роботі? Так і заробиш гроші на джинси.

Сергій пожвавився:

– Звісно, піду, вперше, чи що! Та коли це буде, до канікул майже два місяці. Мамо, може, ви з татом позичите?

Ненька готувала вечерю, коли Сергій прийшов до неї з проханням, і дуже втомилася. Вона тільки розвела руками й безпорадно опустилася на стілець.

– Не можемо ми, сину, зараз позичити тобі гроші. Ти ж бачиш, є потреби важливіші.

Сергій розчаровано вийшов із кухні, а потім і взагалі з дому.

А його мама, висока, пишнотіла, приємна на вигляд жінка, просто на кухні схилила коліна й почала тиху розмову з Богом. Слів не було чути, здавалося, вона молилася своїм серцем. Тільки інколи з її великих темних очей котилися по щоках рясні сльози. Як добре, що є матері, які вміють молитися за своїх синів!

Сергій вийшов на вулицю. Вже сутеніло. Хлопець озирнувся. Куди піти?

– Сергію, можна мені з тобою погуляти, а? – підбіг до нього молодший брат Ілько.

– Відчепися від мене! Краще шуруй додому, мама чекає.

– А ти куди?

– От заціпило «куди, куди». Малий іще, щоб мене питати.

Ілько невдоволено хмикнув і неохоче поплівся додому. А Сергій став вдивлятися в темряву вулиці. Біля сусіднього під’їзду юрмилися хлопці та дівчата. У центрі натовпу Женька з паралельного класу з гітарою в руках наспівував ламким голосом не надто пристойні куплети, ймовірніше, ним самим і вигадані. Лунав пустотливий сміх дівчат.

«Ото дають», – подумав Сергій і хотів пройти повз, але його покликали таким знайомим, чомусь завжди бентежливим голосом:

– Сергійку, чи не заблукав, га? Може, тебе провести, не нудно самому?

Юнак озирнувся. На нього з усмішкою на яскраво нафарбованих губах дивилася Віка, дівчина з їхнього класу. Вона прийшла до них зовсім недавно, але, схоже, швидко влилася в колектив і в колі хлопців і дівчат поводилася досить розкуто. Сергій мимоволі окинув дівчину захопленим поглядом. Кучеряве темне волосся нижче плечей і довгі нафарбовані вії відтіняли її чорні глибокі очі й маленькі пухкі вуста. Вона немов зійшла з картинки модного журналу. До того ж така струнка! Тільки от спідниця аж занадто коротка. Але ж Віка – дівчинка невіруюча, не така, як його друзі-християни, з якими Сергій звик спілкуватися в церкві та вдома. Хлопці, не дочекавшись Сергієвої відповіді, знову замугикали, наспівуючи з Женькою його пісеньки.

Тільки сусід Сашко з усмішкою промовив:

– Та залиш ти його, Вікусю. Він же в нас «біла ворона», не такий, як усі. Нехай іде своєю дорогою.

– Чому він «біла ворона»? – долинуло вслід Сергію.

– Він баптист, невже не знала?

– Сергій чи його батьки? – не вгамовувалася Віка.

А юнак ішов геть, сам не знаючи куди, може, щоб просто побути на самоті. Чомусь від Вікиної уваги йому раптом зробилося тривожно, а Сашкова балаканина просто вивела його із себе.

«Вічно він язика розпускає. «Біла ворона». А сам... гусак нещасний», – подумки вилаяв сусіда, згадавши його незграбну довготелесу статуру.

До Сергія долітали той самий безтурботний сміх Віки і спів хлопців. Юнак сів на лавку у глибині дворового скверика й почав спостерігати за юрбою біля під’їзду. Його очі жадібно відшукали стрункий стан Віки, а в голові крутилася одна й та сама думка: «Де ж узяти гроші на джинси?» Він повинен їх купити, повинен! Такі ж, як в Андрія з їхнього класу, а може, ще кращі.

Коли вчора Андрій зайшов до класу у своїй обновці, Сергій почув гучний захоплений вигук Віки:

– Нівроку, хлопці, лишень погляньте на Андрія. Джинси – клас! І фірма що треба! Скільки коштують, Андрюхо? Ну ти й молодець!

Сергій бачив, як Андрій зрадів цим словам, ще й від Віки, від якої у захваті було чимало однокласників.

А його, Сергія, дівчина взагалі не помічала. І ось сьогодні заговорила з ним уперше, та ще і як! Але тут цей Сашко! Ох, як зараз ненавидів Сергій свого сусіда, з яким у дитинстві разом грали у дворі. «Ну що ж, час повертатися додому. Може, варто зателефонувати дідові й попросити в нього трохи грошей? А щось, може, й батько підкине…» – з надією подумав Сергій і на самоті побрів додому. Хмара тютюнового диму приховала натовп хлопців і дівчат, які на весь двір горланили свої пісеньки. Зараз ніхто з них не звернув на Сергія уваги. Добре, хай так! Скоро він їм усім утре носа. Так, він повинен купити джинси кращі, ніж в Андрія.

Мама зустріла старшого сина без жодного докору за пізнє повернення і нагодувала вечерею, навіть не згадавши недавню розмову. Після вечері Сергій зазирнув у кімнату батька. Той, хоч і втомлений після робочого дня, схилився над своєю зачитаною Біблією. Ні, просити грошей у батька Сергійко не стане, надто соромно.

– А, синку, добрий вечір! Де це ти пропадаєш? – усміхнувся батько більше очима, ніж губами.

Сергій увійшов до кімнати й підсів до батька.

– Тато, візьмеш мене із собою на канікулах на роботу? Хочу грошей заробити.

– Завчасно ти занепокоївся. Поживемо побачимо. Ось послухай, що написано в Біблії: «Багато задумів у серці у людини, але виповниться тільки задум Господній» (прим. ред. Прип. 19:21). Тож молися, синку, щоб для тебе знайшлася робота, а там уже як Бог дасть.

– Авжеж, тату.

– А ти що, маєш якісь проблеми, сину? Гроші потрібні?

– Жодних проблем, тату. Ти не хвилюйся, я вже йду спати. Пізно, а мені завтра до школи.

– Ну що ж. Може, якраз і помолимося разом? Я теж збирався йти спати.

Син і батько, схиливши коліна, молилися вдвох. Один – досвідчений християнин, який пройшов тернистими шляхами й у життєвих негараздах неодноразово знаходив допомогу та розраду у Христі, а інший – юнак, який поки не розуміє цінності і значення голгофського хреста, легко піддається емоціям, ще так мало знає про це важке та прекрасне життя. О, йому ще тільки належало пізнати біль падіння і радість спасіння!

Наступного дня у школі все було як завжди. На заняттях Сергій спостерігав, як Віка перешіптувалася зі своєю подружкою та Андрієм. Той сидів неподалік від Віки й без кінця пошепки строчив їй щось дуже смішне, і за це вони повсякчас отримували від учителя зауваження.

Після уроків Сергій твердо вирішив заїхати до дідуся, щоб поговорити з ним про свою проблему.

Дід, почувши про гроші, охоче почимчикував до старого комода, розчинив дверцята і з коробочки з-під цукерок дістав кілька купюр.

– На, онуче, заробиш – віддаси, я тобі вірю. Я не питаю навіщо, бо знаю, що на дурість не витратиш. На, бери.

– Діду, звідки в тебе стільки?

– З пенсії потрохи заощадив. На смерть збираю.

– Та облиш, діду, що ти?

– А що, онуче, Господь уже бабусю прийняв. Незабаром і моя черга. Час то швидко спливає, і мені додому треба збиратися. Але сподіваюся, поки ти гроші заробиш, я ще трохи тут, на землі, затримаюся, – примружившись, засміявся старенький.

– Так, діду, не хвилюйся, спасибі тобі.

Дорогою додому Сергій іще раз перерахував гроші. На джинси, наймодніші, цілком повинно вистачити. Ох і виручив його дід! І все в таємниці зберегти обіцяв, доки не стане відомо, доки він не купить собі джинси. Можливо, тоді мама трохи похвилюється, посварить, але простить. Адже він обов’язково відпрацює!

За два дні Сергій зібрався вирушити на речовий ринок за покупкою. Він уже неодноразово уявляв, як увійде до класу в гарних модних джинсах, як ахнуть хлопці та здивується Віка. І він нарешті почуватиметься з цією дівчиною вільно й упевнено. Нехай вона бачить, що він не гірший за інших.

А наступного дня у школі сталося ось що. На великій перерві, відразу після дзвінка, Віка, знявши босоніжки, пустотливо заскочила на стілець, заплескала в долоні й на весь клас оголосила:

– Хлопці! Дівчата! Всім, всім, всім увага! Сенсація! Цієї неділі я відзначаю свій день народження! На всіх чекаю в себе о шостій годині вечора. Буде частування, музика, танці й море квітів! Чекаю!

І раптом вона рвучко повернулася до принишклого Сергія й голосно, щоб усі чули, запитала:

– Сергійку, а ти прийдеш? Я і тебе запрошую!

Смагляві щоки юнака зашарілися, а темні кучері на скронях зробилися вологими від хвилювання.

– Авжеж, коли запрошуєш! – він спробував відповісти якомога впевненіше.

– О, Віко, так нечесно! А чому мене ти персонально не запрошуєш? – із награною образою в голосі пробасив Андрій.

– Ну, не сердься, я й так знаю, що прийдеш, – засміялася Віка.

– Ще б пак! І подарую тобі найкращий подарунок! – пообіцяв Андрій.

– Що ж, подивимося, – спускаючись зі стільця, відповіла дівчина.

На всіх перервах однокласники обговорювали запрошення на день народження.

– Може, скиньмося й купімо їй щось разом, – запропонувала одна з дівчаток.

– Точно! По скільки скидаємося та що купуємо? – почав сипати жартами Толік, «класний блазень», як його прозвала Віка.

– Та ну! – обурився Андрій. – Нехай кожен за себе. Я хочу їй сам щось подарувати. Подумаю, і вигадаю щось цікаве.

– Це твоя справа. Спершу скиньмося, а потім хто захоче, хай іще щось подарує від себе, – зробила висновок Ганнуся, Вікина подруга.

На такому рішенні й зупинилися. В п’ятницю однокласники дружно здавали Ганнусі гроші на подарунок. Сергій теж здав, а потім на всіх уроках мріяв, як завтра вранці поїде на речовий ринок і купить собі нові фірмові джинси, а потім у них піде до Віки на день народження.

У суботу на міському ринку, як завжди, було шумно й велелюдно. Сергій упевнено крізь натовп пробирався до віддалених яток, на яких продавалися найкращі вартісні товари. О, тут було значно вільніше. Основна частина покупців юрбилася біля прилавків із дешевим, доступним за ціною крамом. Ряд за рядом Сергій обходив ятки в пошуках потрібної речі. Звісно, краще б він приїхав сюди з мамою або хоч зі своєю сестрою Оленою, яка лише на рік менша від нього. Та якби він лише сказав, куди й навіщо їде, хто знає, як усе б обернулося. Раптом змусили б повернути дідусеві гроші й чекати канікул? Трохи розгублено ходив Сергій серед товарів. Тут, у цих рядах, він був уперше.

Раптом біля ятки з прикрасами Сергій помітив знайому фігуру Андрія.

– О, привіт! Ти чого тут? – пробасив Андрій, побачивши однокласника.

– А ти?

– Я зрозуміло чого. Завтра ж у Віки день народження. Хороша дівчинка, еге ж? Сірий, я давно помітив, як ти на неї поглядаєш. Але вона не для тебе, ти ж у нас особливий.

– Що ти верзеш, Андрію? Я на неї дивлюся звичайно, як на всіх.

– Ну добре, не червоній! Краще поглянь, що хочу їй купити.

І Андрій вказав на тонкий, вишуканий, із різьбленими візерунками срібний браслет і на такі самі невеликі сережки.

– Ну як? А може, це взяти?

І в руках юнака заблищав золотий кулон на ланцюжку, який на сонці так і вигравав.

Сергій поглянув на ціну й запитав:

– А грошей вистачить?

– Поторгуюся! – з ентузіазмом підхопив Андрій і почав умовляти продавчиню знизити ціну на кулон.

Але жвава жінка за прилавком поступатися не збиралася, і розчарований Андрій купив браслет із сережками.

– А тепер тобі щось придивимося. Ти теж подарунок прийшов купувати? – запитав Андрій Сергія.

– Та ні, мені вже час іти. Щасливо, Андрію, – спробував позбутися однокласника хлопець.

– Ну, щасти тобі. Мені теж пора. Завтра побачимося.

– Сподіваюся.

І кожен із хлопців пішов своєю дорогою. Тільки чомусь у Сергія зовсім зіпсувався настрій. Йому хотілося молитися, проте в голові думки плуталися й заважали одна одній. Вир почуттів так захопив, що юнак, як не намагався, не міг самотужки розібратися. Сергій уявив собі захоплене обличчя Віки, яка приймає подарунок Андрія. Він ясно бачив, як дівчина надіває на свою тонку руку красивий браслет, як хвалиться перед однокласниками новими сережками, що поблискують крізь її пишне волосся. А що принесе цій дівчині він, Сергій? Букет квітів і коробку цукерок? Ні, загальний подарунок – це зовсім не те. А що як... Нова думка з’явилася, як осяяння, і Сергійкова рука міцно стиснула гаманець. Він подивився вбік ятки з джинсами, розвернувся й упевнено попрямував до того місця, де щойно зустрівся з Андрієм. Ось і коштовний кулон. Сергій має достатньо коштів. А джинси нікуди не подінуться, він заробить грошей і на них, і на те, щоб віддати борг дідусеві. Та й сварки вдома не буде, не доведеться виправдовуватися перед батьками за свій учинок. А дідусь їм нічого не скаже, це вже точно.

За кілька хвилин у піднесеному настрої Сергій повертався додому. В кишені його куртки лежала гарна коробочка, а в ній, у червоному оксамиті, коштовний подарунок для однієї дуже симпатичної дівчинки.

Весь суботній вечір Сергій молився про майбутній день народження Віки, й у неділю після служіння в церкві попросив у батьків дозволу піти до однокласниці.

– Ти впевнений, сину, що тобі треба там бути? – спокійно запитав тато.

– Ну що в цьому поганого, тату? Не хочу псувати стосунки з однокласниками.

– Але в них зовсім інші інтереси, сину, інші звички. Пригадай-но перший псалом Давида, який ти вивчив ще в дитинстві: «Блажен муж, що за радою несправедливих не ходить, і не стоїть на дорозі грішних, і не сидить на сидінні злоріків».

– Тату, ну маю я право хоч разок сходити на день народження однокласниці? Ти мені довіряєш? Я пам’ятаю цей псалом Давида й інші місця з Біблії. Не хвилюйся за мене, – щиро запевняв Сергій батька.

– Ну що ж, сину, йди. Можливо, сьогодні ти не просто згадаєш завчені рядки, а й відчуєш їх серцем, глибше зрозумієш думки Давида які надихнув Дух Святий.

Розмова з батьком почала трохи докучати Сергію, але він радів, що о шостій годині зможе спокійно піти в гості до Віки.

Коли за Сергієм зачинилися вхідні двері, а на сходах стихли його квапливі кроки, батьки, не змовляючись, разом почали молитися за свого старшого сина.

У дворі було шумно, хлопці й дівчата зграйками збиралися біля будинку Віки.

– О, нівроку! Сірий прийшов! – загорлав Толік.

Але хтось із дівчат обірвав його балаканину. Незабаром усі зібралися, й Толік натиснув на дверний дзвінок. Двері відчинила Віка.

Ганнуся простягнула подарунок від класу – величезну коробку з чайним сервізом.

– Придане для іменинниці! – відрапортував за всіх однокласників Толік, який вийшов назустріч Віці.

– Спасибі, друзі! – засміялася іменинниця, беручи квіти й коробку.

– Ой, яка ти сьогодні гарна! – щебетали дівчата, з усіх боків розглядаючи Віку.

Хлопці теж були щедрими на компліменти. А Віка кружляла перед усіма на високих підборах, дозволяючи роздивитися свою вишукану білу сукню. Волосся на голові було прибрано в незвичну зачіску, і це робило дівчину ще чарівнішою. Яскраво нафарбовані вуста іменинниці усміхалися, від чого на щоках з’явилися звабливі ямочки.

– А зараз Віка буде ще кращою! – голосно, щоб усі чули, промовив Андрій, упевнено наближаючись до іменинниці.

Під захоплені оплески він надів на тонку руку Віки куплений учора срібний браслет, а сережки поклав їй у маленьку долоньку.

– Мамо, мамо, йди швидше сюди, подивися, що мені подарував Андрій! Як ти думаєш, що це значить?

У простору, добре обставлену вітальню ввійшла молода доглянута жінка, яка була більше схожа на Вікину сестру, ніж на матір. Поглянувши на прикраси, вона промовила:

– Над твоїм питанням не варто морочитися. Подарунок усе за себе сказав.

Усі дружно засміялися, а мама допомогла доньці застібнути сережки. Сергій спостерігав за самовдоволено усміхненим Андрієм і чекав слушної нагоди. Коли нарешті іменинниця вдосталь намилувалася подарунками, мама запросила однокласників до столу.

– Секундочку! – раптом зупинив усіх Сергій. – Це тобі, Віко, від мене. – І поклав в її долоньку гарну коробочку з коштовною прикрасою.

Віка, відкривши її, так і застигла від подиву:

– Ти що, Сергію? Я не можу це прийняти, це ж коштовність!

Вікина мама теж трохи розгубилася:

– О! Це подарунок не школяра, а дорослого чоловіка.

– Не хвилюйтеся, я придбав на власні кошти, я їх заробив, – переконував Сергій.

Віка перервала незручну паузу захопленим сміхом. Одягнувши прикрасу, вона несподівано підбігла до Сергійка і, обвивши руками його шию, чмокнула в щоку. Ще довго юнак відчував солодкий запах її парфумів і згадував застиглого від образи й розчарування довготелесого Андрія.

Віка, схопивши Сергія за руку, потягла його за собою до столу. Юнак почувався щасливим. До його вух долинали перешіптування дівчат, а іноді й відверті розмови хлопців. Усі з подивом обговорювали його подарунок. Вікина мама в мереживному фартушку разом із дівчатками накривала на стіл. Усе мало дуже апетитний вигляд. Коли нарешті всі страви розставили, мати іменинниці з’явилася перед хлопцями з хитрою усмішкою змовниці:

– А тепер тиша. Чекаю тиші.

За звичкою Сергій підвівся, думаючи, що прийшов час молитися, але за мить зрозумів свою помилку та швидко знайшов вихід: він заплескав у долоні, закликаючи однокласників вгамуватися.

– Дякую, Сергійку, – схвалила Вікина мама. – Тоді на, бери, відкорковуй!

За її спиною з’явилися дві пляшки шампанського, які волею випадку опинилися в руках розгубленого юнака. Цілком імовірно, хлопці здогадалися, що такі пляшки Сергій, вихований у християнській родині, ще ніколи не тримав.

Усі почули гучний голос Андрія:

– Краще я відкоркую, а то ти нас усіх тут викупаєш!

Але Сергій одну пляшку поставив на стіл, а іншу почав упевнено відкорковувати. Для новачка це була непроста справа. За мить пролунав ляск і нестримна іскриста піна полилася з пляшки прямо на гарний святковий торт. По обличчю Віки пробігла тінь невдоволення, але тільки на якусь мить. Вона швидко підхопила розставлені на столі келихи й допомогла Сергію налити в них шампанське.

Перший тост оголосила Вікина мама. Можливо, він був і гарним. Але якими жалюгідними здаються побажання, сказані над келихом вина, в порівнянні з молитвою матері, яка долю своїх дітей довіряє Творцю! Сергій мимоволі міркував про це, вслухаючись у тост щасливої Вікиної мами. Невже тепер доведеться пити? Сергій дивився, як усі спустошували келихи, а він, ніяк не наважуючись, тримав свій спітнілими руками.

– Ти чого, Сергію? Не згоден із моєю матусею? Або не бажаєш мені в житті щастя? – зашепотіла Віка, близько-близько присуваючись до Сергія та пильно дивлячись на нього своїми гарними чорними очима.

– Я теж бажаю тобі щастя, Віко.

– Тоді пий до денця, бо ображуся. Нумо!

І його келих за кілька секунд спорожнів.

– От і добре! Я тобою дуже задоволена, таким ти мені подобаєшся, – продовжувала муркотіти Віка.

Сергій подумки попросив у Бога прощення й зарікся, що надалі це більше не повториться.

Хлопці й дівчата почали смакувати страви, зазвучали жарти і сміх. Хтось пригадав, як Віка зовсім недавно прийшла в їхній клас, ці розмови іменинницю надзвичайно тішили. Потім знову дзвеніли келихи, й на столі замість спустошених пляшок з’являлися нові. Кудись зникла Вікина мама, пообіцявши скоро повернутися. А Сергій злився, що так швидко порушив щойно дану собі й Богу обітницю. Незвично паморочилося в голові, по тілу розливалося приємне тепло, хотілося спати. Віка щось шепотіла йому на вухо, іноді він не розумів її слів, і від цього ще дужче п’янило. Інколи почуття провини перед Богом, перед усім чистим і святим, до чого його все життя привчали батьки, прокидалося в серці юнака.

А в кімнаті лунала весела музика, танцювали веселі однокласники. Незабаром Віка запросила на танок і Сергійка, але його незграбні рухи викликали у хлопців завзятий сміх, і він охоче знову опинився за столом, хоч і на самоті. А біля Віки впевнено витанцьовував, точніше, кривлявся під музику Андрій. Чомусь зараз це зовсім не хвилювало Сергія. Аж раптом музика обірвалася, і Толик глузливим голосом, який не допускав жодних заперечень, оголосив:

– Хлопці, час на перекур.

– Так точно! Можна! А куди? – підхопили інші.

– Як це куди?! – обурилася іменинниця. – Сьогодні все можна! На вулицю не підемо, людей налякаємо, краще просто відчинимо вікна.

Вона недбалим жестом поставила на журнальний столик кришталеву попільничку, дістала з шафки пачку цигарок, запальничку і, немов рекламуючи тютюнові вироби перед кінокамерою, красивим жестом узяла цигарку й запалила. Дехто з дівчат приєднався до неї.

Хлопці не приховували свого здивування:

– Ну ви й даєте! Слухай, Ольго, і ти палиш?

– О, Галко, молодець, у тебе класно виходить.

А Віка щедро пригощала всіх цигарками, неначе це були смачні шоколадні цукерки. Незабаром диміли всі. У Сергія ще дужче голова пішла обертом, аніж після випитого шампанського. Йому захотілося негайно повернутися додому, опинитися у звичному для нього оточенні. А дівчата всілися хлопцям на коліна і знову почали про щось невимушено базікати.

Раптом Андрій, наче вперше побачивши Сергія, сплеснув руками і послужливо нагадав іменинниці:

– Вікулечко, що ж ти про Сергійка свого забула? Йому що, цигарки не дісталося?

– Ох, Сергійко, вибач! – промуркотіла Віка.

З нової пачки дівчина дістала цигарку, підійшла з нею до Сергійка і раптом, не сказавши ні слова, сіла йому на коліна.

– Запалімо? А хочеш одну на двох?

Красуня простягла йому свій забруднений яскравою помадою недопалок. І тут Сергійка охопила неймовірна відраза до цієї кімнати, до однокласників і до цієї дівчини, яка нахабно всілася йому на коліна. Юнак висмикнув із рук Віки цигарку й, обпікаючи пальці, зім’яв її та жбурнув на стіл. Потім він узяв Віку за стан, поставив її посеред кімнати і, схопивши свій піджак, вибіг із квартири. У скронях стукотіло від напруги, в горлі нестерпно дерло.

Сергій швидко йшов у напрямку свого дому, не помічаючи як із гучним стукотом по рейках швидко мчать трамваї. В його пам’яті чітко звучали слова: «Блажен муж, що за радою несправедливих не ходить, і не стоїть на дорозі грішних, і не сидить на сидінні злоріків, та в Законі Господнім його насолода, і про Закон Його вдень та вночі він роздумує! І він буде, як дерево, над водним потоком посаджене...» Сьогодні батько нагадав йому перший псалом Давида, який Сергій знав із дитинства.

На душі було темно й нестерпно боляче. Біля свого будинку юнак раптом різко повернув і пішов углиб старого дворового скверу. Сергій гарячою щокою притулився до холодного шкарубкого стовбура розлогого клена й гірко заплакав. Він ридав від розчарування, що так неочікувано його спіткало, від побаченої правди, від сорому та болю. Він і не припускав, наскільки цей світ без Бога брудний і потворний. Сергій ридав від того, що забруднився об нього.

– Прости мене, Господи, за все прости! Ні дня, ні години не хочу жити без Тебе! Не хочу!

Юнак іще довго молився тут, серед гіллястих дерев, які в темряві тріпотіли своїм листям. І мимоволі згадалися молодіжні спілкування в церкві, поїздки у християнські табори. Там усе було зовсім інакшим! Які, виявляється, різні дві половини людства живуть поруч на одній планеті. Одні з Господом, а інші без Нього... Цього вечора Сергій уперше відчув у своєму серці глибину істинної віри та справжнього спілкування з Богом.

– Тату, ти не даремно молився, – сказав Сергій, коли батько зустрів його на порозі квартири. – Тепер я твердо знаю, чого хочу в житті – бути справжнім християнином.

Чомусь після того дня народження ніхто з однокласників не дивувався, що Сергій на перервах читає Новий Заповіт і свідчить про Бога. А Віка намагалася обходити його стороною, ховаючись за спину Андрія. Втім, Сергій від цього вже не почувається нещасним. Він побачив ціну земної краси й пізнав красу іншу, яку Сам Творець у гармонії чистоти і святості дав людям.